Ir 21 minūte pāri astoņiem.
Šis ir svētdienas vakara Slavas zāles raidījums,
kurā atskaņojam labākos Ziemassvētku hitus.
Man te ir kaudze ar mūsu Ziemassvētku bildēm.
Māte ļoti lepojās ar šīm bildēm.
Ziemassvētkiem vajag sirdi, saproti?
Katru gadu bija ģimenes fotogrāfija, un neliels ģimenes jaunumu apskats.
Šis ir 1974. gads.
Māte raksta: "Džons, 12 gadi, 7. klase.
Šoruden viņš pie mums mājās sarīkoja vairākas bērnu ballītes,
kuras bija izdevušās.
Viņš pievērš uzmanību matu sakārtojumam un apģērbam."
Jā, tāds nu es biju.
Bet šī bilde ir no 1987. gada Ziemassvētkiem.
Pēdējā reize, kad biju mājās uz Ziemassvētkiem.
Māte raksta: "Džons dzīvo Manhetenā,
bet šķiet, ka bieži ir Eiropā.
Mēs viņu redzam fotogrāfijās, bet, diemžēl,
viņš ir pārtraucis jebkādu saziņu ar ģimeni."
Nākamajā gadā:
"Joprojām nekādu ziņu no Džona, izņemot to, ko redzam žurnālos.
Tomēr mēs joprojām viņu mīlam un lūdzamies par viņu."
Šī ir bilde, kuru es nebiju redzējis,
jo tajā laikā jau biju pārtraucis kontaktus ar ģimeni.
Es tās sūtīju atpakaļ.
Šeit rakstīts:
"Tāpēc, ka es esmu tava māte."
"Tev drīz būs 28 gadi, un mēs neesam tevi satikuši gadiem ilgi.
Iespējams, mēs nebijām ideāli vecāki,
bet zini, ka mēs tevi mīlējām.
Mēs negribam nomirt, tā arī tevi vairs nesatikuši."
Pie joda.
DĀRGAIS DŽON,
1990. gadā, pēc Vanity Fair raksta iznākšanas,
mēs iesaistījām sektu upuru konsultantu,
lai noorganizētu palīdzību.
Ar mani sazinājās mans vecākais brālis Rorijs un teica:
"Sarīkojam veču nogali Ņūportā, Rodailendā."
Tas noteikti nebija kaut kas tāds, ko es parasti darītu.
Tomēr Rorijs vienmēr bija nostājies manā pusē,
tāpēc es viņam uzticējos.
Sektu upuru konsultants skaidroja,
ka neveiksmīgi mēģinājumi palīdzēt var vēl vairāk atgrūst upuri.
Mums bija dota tika viena iespēja.
Pirmo dienu pavadījām burājot, darot to, ko agrāk darījām Nantaketā.
Nākamajā rītā, kad brokastojām un labi pavadījām laiku,
pēkšņi telpā ienāca trīs vīrieši.
Atceros, ka nodomāju: "Kas pie velna te notiek?"
Mēs Džonam teicām: "Klau, mēs par tevi uztraucamies,
un šie konsultanti ir šeit, lai tev palīdzētu."
Tajā brīdī mana redze aizmiglojās,
un viss pēkšņi šķita ļoti mazs.
Es jutos kā stūrī iedzīts dzīvnieks.
Mēs devāmies atpakaļ uz viesnīcas numuru un runājām kādas 12 stundas.
Mums šķita, ka esam guvuši labus panākumus.
Devāmies gulēt
ar domu turpināt šo sarunu nākamajā rītā.
Mūs pamodināja ap četriem no rīta.
Džons bija prom.
Mēs metāmies uz lidostu,
un, protams, paslēpies stūrī,
stāvēja Džons un gaidīja savu reisu.
Mēs metāmies atklātā uzbrukumā.
"Šī ir tava dzīve. Šī ir tava ģimene.
Tev jāpamet tā otra grupa."
Tad atskanēja uzaicinājums uz iekāpšanu.
Jau atkal mēs teicām: "Nebrauc. Nevajag."
IZLIDOŠANA UNITED AIRLINES
Nodevības sajūta bija tik spēcīga, ka es vienkārši pagriezos un aizgāju.
Viņi paskatījās un teica:
"Zini, man šķiet, ka mēs viņu vairs nekad neredzēsim."
Palīdzība izskatās citādāk.
WBAB ar Frederiku fon Mīreru.
Tagad īss pārtraukums, lai Frederiks var atpūtināt balsi.
Tā ir mazliet aizsmakusi, jo esmu pārāk daudz strādājis.
Nerunā vairs. Tev jāatpūtina balss.
-Es taču runāju ar tevi. -Zinu.
Neviens nezināja visu patiesību,
bet Frederiks bija kļuvis vājš un sāka zaudēt svaru.
Mēs domājām: "Atgriezusies vidusauss infekcija,
tas vājums, kas viņam jau reiz bija."
Viņš naktīs svīda. Nejutās labi. Zaudēja svaru.
Nodomāju, ka kaut kas nav kārtībā.
Zināju, ka Frederikam bija ļoti daudz partneru.
Tā bija viņa izvēle.
Tomēr teicu: "Mums vajadzētu veikt HIV testus."
Mans tests bija negatīvs,
bet viņš negribēja atzīt, ka viņam tests bija pozitīvs.
Es biju pārbijies.
Vai man tas bija jāizstāsta visiem?
Nē, nebija. Es to nedarīju.
Mēs to visu paturējām noslēpumā.
Tomēr Frederiks joprojām gribēja nejaušus seksuālus sakarus.
Viņam bija sekss arī pēc tam, kad uzzināja,
ka ir HIV pozitīvs?
Man šķiet, jā, bet es neredzēju, ka viņš to dara.
Vienlaikus es domāju: "Tas ir pilnīgs neprāts."
Man bija bail,
bet nolēmu, ka viņš jānostāda fakta priekšā.
Es viņam teicu: "Frederik, es būšu ar tevi līdz galam.
Bet pasaki man godīgi, vai tu vēl esi pie pilna saprāta?"
Tas viņu ārkārtīgi sadusmoja.
Tad viņš iebelza man pa galvu ar šķīvi.
Viņš sita man pa seju, un man pa degunu sāka tecēt asinis.
Viņš kliedza: "Tu, stulbais maitasgabal! Pazūdi no šejienes!"
Nodomāju, ka varbūt viņš mani pārbauda.
Es apsolīju palikt ar viņu līdz galam.
Pols Hintons.
Es biju vienīgais, kurš zināja, ka Frederikam ir slikti.
Vai man nebija viņam jāpalīdz?
Bet viņam bija tāds savāds skatiens.
Tas nebija cilvēks. Tas nebija Frederiks.
Brīnos, ka Pols neiedragāja viņam galvaskausu.
Pols devās uz vietējo policijas iecirkni,
bet nevēlējās šo lietu virzīt tālāk,
jo baidījās, ka tas varētu viņam slikti beigties.
Baidījos, ka Frederiks varētu pavērst manu aiziešanu pret mani pašu.
Ja nu Frederiks sāktu vainot mūs?
Galu galā es taču biju šo un to darījis,
pildījis uzdevumus, rīkojies ar naudu, tirgojis dārgakmeņus ārpus uzskaites.
Apgrozījām trīs ceturtdaļmiljonus.
Labi, teikšu, kā ir.
Puse mārciņas psilocibīna sēņu saldētavā un vēl visādas lietas.
Tātad, ja kāds sāk runāt vai pats iekulies ķezā, ar tevi ir cauri.
Bet, kad pametu grupu, es sev apsolīju: "Es klusēšu."
Man bija ļoti grūti aiziet,
jo es esmu sevi par to šaustījis visu atlikušo mūžu.
Beigās es iestājos dienestā. Pievienojos ASV armijai.
Man bija 25 gadi, un man vajadzēja savākties.
Ap to laiku
Frederika organisms sāka strauji sabrukt.
Viņa imūnsistēma nespēja tikt galā ar to, kas notika.
Frederikam kļūstot arvien slimākam,
domāju: "Viņš jāved uz Ziemeļkarolīnu.
Viņš atgūs spēkus, un viss būs labi."
LEIKLŪRA ZIEMEĻKAROLĪNA
Es pats aizvedu Frederiku no mūsu dzīvokļa Ņujorkā uz Leiklūru.
Viņš gulēja 24 stundas diennaktī septiņas dienas nedēļā,
un mēs viņu grozījām, jo viņam sāka parādīties izgulējumi.
Nezinājām, ka viņš mirst no AIDS. Domājām, ka tā ir infekcija.
Viņš mums neko neteica.
Visbeidzot, Frederika veselībai turpinot pasliktināties,
par viņa galveno aprūpētāju kļuva kopienas Mūžīgās vērtības cilvēks.
Deivids Sīmens.
Šodien kopā ar mums ir Dr. Deivids Sīmens.
Hiroprakses pamatideja ir ķermeņa strukturālā līdzsvara atjaunošana.
Kad Deivids pievienojās grupai, viņš bija hiropraktiķis.
Frederikam sāka parādīties dažādi fiziski simptomi,
un Deivids viņu ārstēja, izmantojot hiropraksi.
Pamazām viņš kļuva par grupas iekšējo hiropraktiķi,
mēs visi laiku pa laikam gājām uz manipulācijām.
Tomēr man viņš nepatika.
Frederiks stāstīja, ka iepriekšējā dzīvē
Deivids Sīmens nocirta Frederikam galvu,
un ka Deivids tagad ir šeit, lai izpirktu šo karmisko parādu.
Jūs arī esat no citas planētas
vai citas solārās sistēmas?
-Jā. -Tiešām?
Bet tas nav svarīgi.
Frederikam kļūstot slimākam, sākās cīņa par varu.
Deivids centās sagrābt varu sev, bet bija vēl Fricis.
FRICIS DĪKMANIS BIJUŠAIS KOPIENAS DALĪBNIEKS
Fricis bija augsta līmeņa vadītājs
Vācijas televīzijas Ņujorkas birojā.
Viņi ar Frediju bija vienaudži, un viņš bija otrais cilvēks hierarhijā.
Viņš valdīja pār visu un
faktiski bija viceprezidents.
Un...
Jā.
-Pārtraukums? -Jā. Man vajag pauzi.
Jā, pie velna.
Es biju Reno, Nevadā,
kur strādāju žurnālam GQ, kad saņēmu zvanu.
Frederiks bija uz nāves sliekšņa,
un man vajadzēja atgriezties,
lai vēl paspētu no viņa atvadīties.
Es pilnībā noliedzu faktu, ka viņa dienas ir skaitītas.
Fricis un Deivids sāka pārņemt kontroli un nostiprināt savu varu.
Tobrīd Frederiks bija dzīvs skelets.
Uz viņu bija pat grūti paskatīties.
Man iedeva mazu pudelīti
ar pipeti, kurā it kā bija ūdens.
Viņi teica: "Viņš cieš.
Iepilini viņam dažus pilienus, kad tas šķiet vajadzīgs,
lai viņš neatūdeņojas."
Vēlāk Deivids Sīmens mums atklāja,
ka tas, ko mēs visi viņam devām,
patiesībā bija morfijs vai kaut kas tamlīdzīgs,
lai paātrinātu viņa nāvi.
Taču tobrīd mums to neteica.
Izrādījās, tajās pudelītēs bija inde,
un patiesībā mēs viņam devām indi,
lai gan domājām, ka vienkārši mitrinām viņam lūpas.
Tad mēs sēdējām virtuvē.
Tajā ienāca Fricis ar ļoti drūmu sejas izteiksmi
un teica: "Frederiks ir miris."
Es sastingu.
Nezināju, ko domāt. Nespēju noticēt.
POZĪCIJA PUSDIENLAIKĀ
Savās astronomiskajās tabulās
Frederiks bija atzīmējis datumus
no 1990. gada 28. janvāra līdz 9. februārim
un pierakstījis: "Dzīves beigas."
Viņš nomira 4. februārī.
Tieši šajā laika posmā. Secinājumus izdariet paši.
Saprotiet, ka dzīve uz Zemes ir tikai starpposms.
Mirstot jūs pakāpeniski pārejat nākamajā vibrāciju oktāvā.
Tas, kurp jūs dosieties,
un šo ir ļoti svarīgi saprast, noteiks jūsu nodzīvotā dzīve.
Tāpēc tik daudzi no mums pirms nāves redz,
kā acu priekšā pazib visa dzīve.
Vai atceries pēdējo sarunu ar Frederiku, kad viņš vēl bija pie apziņas?
Es viņam pateicu, ka mīlu viņu.
Tas ir pēdējais, ko atceros.
Vai atceries viņa reakciju?
Viņš pasmaidīja. Tolaik viņš vairs nerunāja.
Vēlāk uzzinājām, ka brīdī, kad Frederiks nomira,
istabā bija Deivids Sīmens un Fricis Dīkmanis.
Deivids stāstīja, ka Fricis uzlicis Frederikam uz sejas spilvenu,
lai izbeigtu viņa dzīvi.
Kad par to izvaicājām Frici, viņš to atzina.
Bet mēs spriedām,
ka viņš nogalināja žēlsirdības vārdā.
Varēja redzēt, ka Frics negribēja to darīt.
Viņam nebija viegli.
Patiesībā, es pat zināmā mērā jutu viņam līdzi.
Tātad, dāmas un kungi, te ir, par ko padomāt.
Augstākā līmeņa meistari, kosmiskie ļaudis un augšāmceltās būtnes.
Arlabunakti. Ar jums kopā bija Mūžīgās vērtības.
Dažu stundu laikā pēc Frederika nāves
Fricis apstaigāja cilvēkus, kas bija sadalījušies
grupās pa divi vai trīs.
Mēs centāmies neskumt
un atcerēties labos laikus kopā ar Frederiku.
Viņš teica: "Izbeidziet. Frederiks ir miris. Mums jādzīvo tālāk."
To sakot, viņš bija ļoti ass un auksts.
Bija sajūta, ka Frederika vairs nav, un iepriekšējā dzīve ir beigusies.
Sākumā Deivids centās Frederiku kremēt,
bet pirms tam bija jāveic autopsija.
Tieši tad it kā tika noteikts,
ka viņam bija AIDS vīruss.
Kad publiski kļuva zināms, ka viņam bija AIDS,
mēs nestāstījām par nogalināšanu
žēlsirdības vārdā.
Tas kļuva par vienu no grupas noslēpumiem,
ko mēs visi to zinājām,
bet neviens par to nerunāja.
RATERFORDĀ MIRST CITPLANĒTIETIS
MISTISKĀ JAPIJA SEKSA GURU NĀVE
Pēc tam kopienu Mūžīgās vērtības nācās pilnībā pārveidot.
Tieši tad Frics pārņēma vadību.
Bet viņam nebija ne Fredija atjautības, ne harismas.
Pēc apmēram sešiem mēnešiem
pārējie no grupas sāka viņam pretoties.
Mēs sarīkojām tādu kā dumpi.
Mēs atgriezāmies Ņujorkā,
viņi ieslēdza viņu dzīvoklī un nelaida ārā.
Tas ilga divas vai trīs dienas.
Viņam lika doties prom
un parakstīt dokumentus, ka viņš atsakās no īpašumtiesībām
uz kopienas Mūžīgas vērtības aktīviem. Un viņš aizgāja.
Tas sašķēla grupu.
Daļa nostājās Friča pusē, daļa palika ar mums.
Es kļuvu par grupas pagaidu līderi
uz kādu mēnesi vai diviem,
kamēr domājām: "Labi, ko mēs tagad darīsim?"
Tomēr, lai kļūtu
par kopienas Mūžīgās vērtības līderi,
tev jābūt gatavam pazemot un konfrontēt pārējos.
Par laimi tas vienkārši nav manā dabā.
Tāpēc mani ātri vien pazemināja amatā.
Ko tu tajā brīdī domāji par grupu?
Domāju, ka viss ir sagājis grīstē.
Vai tā joprojām bija tāda pati grupa, kā agrāk?
Man ne.
Tajā bija daži cilvēki, par kuriem man šķita,
ka viņus vispār neinteresē nekāda garīgā izaugsme,
ka viņi tur ir tikai sava personīgā labuma dēļ.
Kaut kur manī pavīdēja doma:
"Tas nav pareizi. Tev jātiek prom."
Kad pateicu pārējiem, ka izstājos no grupas,
viņi mani piesēja pie krēsla un pusotru dienu bargi pratināja.
"Frederiks negribētu, lai tu to dari. Tu novirzies no sava ceļa."
Vai tu visu laiku biji nomodā?
Neatceros, ka būtu gulējis.
Viņi domāja, ka es vēlos paņemt Frederika dārgakmeņus un citas lietas.
Tāpēc, pirms es izgāju no turienes,
man lika izģērbties līdz apakšveļai
un ļāva aiziet tikai vienā apakšveļā ar drēbju maisu rokās.
Tā es aizgāju no grupas.
Tolaik apgabala prokuratūra
izmeklēja šo lietu un gatavojās to iesniegt tiesā.
Frederiks bija vairāku miljonu dolāru dārgakmeņu afēras centrā.
Man teica, ka, lai gan naudas plūsmu varēja izsekot,
ņemot vērā Frederika nāvi,
lieta, ko viņi cerēja iesniegt tiesā,
vairs nebija pietiekami pamatota. Tāpēc to izbeidza.
Kad Frederiks nomira,
es tiešām domāju, ka grupa zaudēs savu virzītājspēku.
Ka tās būs beigas.
Tāpēc mani ļoti pārsteidza, ka viss turpinājās vēl tik ilgi.
1994. GADS PĒC ČETRIEM GADIEM
...kā tas viss izvērtīsies.
Seko viņam.
Ieej. Atgriezies tur un aiziet.
Pēc Frederika nāves
lielākā daļa grupas pārcēlās uz Ziemeļkarolīnu.
Fredija vairs nebija. Friča nebija.
Neviens nevarēja sazināties ar kosmiskajiem ļaudīm,
tāpēc mums bija jāizdomā, kā izdzīvot tuvojošos apokalipsi.
Kā mums to paveikt?
Šis ir rakstīts uz vēstuļpapīra,
kad dzīvoju Londonā.
"Frederiks mums vairākas reizes teica,
ka mēs varam dzīves laikā izdarīt to,
kas vēl nav darīts.
Neviens no mums īsti nezina, kas tas ir,
bet mēs zinām, ka mums tas jāizdara,
turoties kopā, strādājot kopā un rūpējoties vienam par otru.
Vienīgais veids, kā izdzīvot nākotnē, būs kopdzīve kopienā.
Mēs visi zinām, cik svarīgi, pēc Fredija teiktā, tas būs.
Tāpēc mēs esam brīvi indivīdi,
kas apvienojas kopīgam mērķim, kas ir pašrealizācija."
Dzīve Ziemeļkarolīnā nozīmēja, ka mēs visi dzīvojām kopā mājā pie ezera.
Tur bija sešas guļamistabas, un katrā istabā bija divas vienvietīgās gultas.
Nekāda privātuma.
Mēs tik ilgi jau bijām dzīvojuši kā kopiena,
ka tas vairs nelikās dīvaini.
Mēs vienkārši tā dzīvojām.
Ziemeļkarolīnā
dzīve bija daudz piezemētāka, vairāk līdzinājās ikdienas dzīvei.
Kad Frederiks vēl bija dzīvs, par spīti neprātam,
visu vienmēr caurstrāvoja tāds kā garīgums.
Mīliet bez nosacījumiem,
un jūs kļūsiet par daļu no Dieva ballītes uz Zemes.
Frederikam fonā vienmēr skanēja tāda ēteriska mūzika.
Likās, ka esi nonācis no Ņujorkas šajā oāzē.
Atceros vienu rītu Ziemeļkarolīnā.
Deivids bija dabūjis kasešu magnetofonu un dziesmu Mandolin Rain.
Viņš atskaņoja to stulbo dziesmu nepārspīlējot kādu nedēļu no vietas.
Man bija tikai viena doma: "Vai vari izslēgt to sasodīto dziesmu?"
Un tad atkal: "Listen to the mandolin rain..."
Pavisam cita atmosfēra.
Grupa bija sarukusi līdz desmit cilvēkiem.
Nebija nevienas sievietes.
Mēs apzinājāmies, ka esam atšķirīgi un ka mums ir diezgan dīvaini uzskati.
Dr. Deivids Sīmens.
Nolēmām, ka vairs nesauksim sevi par Mūžīgās vērtības,
jo šis nosaukums bija sabojāts.
Tā sākās pilnīgi jauna ēra.
Plānojām nodibināt tādu kā būvniecības uzņēmumu,
lai izskatītos normālāki.
BETKEIVA APKAIMI UZRAUGA BRĪVPRĀTĪGIE
Toreiz zināju, ka viņiem ir uzņēmums ar nosaukumu Lotus Group.
Viņi bija loti profesionāli, ļoti pieklājīgi.
Nodomāju: "Vai zinājāt, ka jūs sauc par citplanētiešiem?"
Nu beidziet.
Man viņi nešķita ne biedējoši, ne bīstami.
Vietējie mūs sauca par:
"ar krellēm apkārušies homoseksuāli zvaigžņu vērotāji",
tāpēc tika nolemts, ka būtu labi,
ja dažiem no mums būtu draudzenes.
Viens no puišiem sagāja kopā ar Megu.
Tā bija tūlītēja jūtu ķīmija. Burtiski kā sprādziens.
Es biju neprātīgi iemīlējusies.
Man varēja teikt par viņiem jebko,
bet es tāpat neticētu.
Es vienkārši tam neticētu.
Es biju Ziemeļkarolīnā.
Tā bija tīra nejaušība, ka nonācu tur
un dabūju tur darbu.
Apmēram pēc gada es sāku ievērot pazīstamas sejas.
Es apzināti centos atkopties no visa piedzīvotā
un mani pilnībā apmierināja, ka par viņiem neko nezināju.
Tad es uzzināju, ka kāda sieviete no vietējām aprindām
sadarbojas ar uzņēmumu Lotus Group.
Kādu dienu pie manis kabinetā ienāca Elisa
un teica: "Es pazinu šos cilvēkus Ņujorkā.
Biju ar viņiem saistīta.
Vai tev vispār ir nojausma, kas viņi ir?
Viņi nav tie, par ko izliekas.
Jums nav nekā kopīga. Turies pa gabalu."
Es paskatījos uz viņu un teicu: "Vienkārši esi uzmanīga."
Viņa mani pārtrauca. Viņa negribēja klausīties.
Viņa ticēja, ka viss ir brīnišķīgi.
Tolaik es to vienkārši
norakstīju uz mazpilsētas tenkām
un tamlīdzīgām lietām.
Manuprāt, mēs bijām draugi, kas kopā strādāja pie projektiem.
Mēs bijām kā ģimene.
Es joprojām biju pilna laika modelis un daudz ceļoju.
Kad kanāls E! gatavoja speciālizlaidumu
par vīriešu modeļiem,
teicu, lai viņi atbrauc uz Ziemeļkarolīnu
un paskatās, kā dzīvoju.
Sveiki, nāciet iekšā. Šis ir Lotus Group.
Mūsu birojs atrodas Ziemeļkarolīnā.
Domājām, ka gūsim publicitāti un par mums būs vesels sižets.
Tā varētu būt laba grupas reklāma.
Jūs skatāties kanālu E!, autoritāti izklaides pasaulē.
Vienmēr esmu gribējis to pateikt.
Būtībā galvenais norādījums bija neuzvesties kā dīvaiņiem.
Tomēr viss bija iestudēts un samākslots.
Labākais, strādājot Lotus Group,
ir tas, ka tevi katru dienu sagaida mūsu brīnišķīgā Blēra.
Viņi samaksāja sievietei, lai viņa izliktos par mūsu administratori.
Viņa nebija grupas dalībniece.
Nedomāju, ka pirms filmēšanas Hoits vispār būtu ar viņu runājis
kaut reizi savā dzīvē.
Viņa rūpējas par telefona zvaniem.
Brīnišķīga dāma.
Tad bija šīs neveiklās vakariņas, kurās es kaut kāda iemesla dēļ
biju uzvalkā ar kaklasaiti.
Atceros, kā paskatījos uz Hoitu, it kā vaicādams: "Nopietni?
Kad mēs pēdējoreiz ēdām vakariņas, sēžot pie galda?"
Viņš tiek uzskatīts par dārgāko vīriešu modeli pasaulē,
taču pat pēc desmit gadiem industrijā
panākumi nav sagrozījuši Hoitam galvu.
Kanāla E! raidījums.
Mēs nebijām redzējuši gatavo montāžu, līdz raidījuma laišanai ēterā.
Kad Hoits nestrādā,
viņš ir šeit, Ziemeļkarolīnas kalnu mierā un klusumā.
Kanāls E! visu pagrieza tikai ap Hoitu.
Hoits vada arī būvniecības uzņēmumu.
Hoitam ir uzņēmumi. Viņš ir pieņēmis darbā savus draugus.
Tas radīja saspringtas attiecības starp grupas dalībniekiem.
Prieks dzirdēt, mēs vairs netraucēsim.
Bet Deivs šeit ir galvenais speciālists.
Jo mums bija jābūt pieticīgiem.
Viņam bija sakāpis galvā.
Attiecībā uz grupu
es staigāju kā pa plānu ledu, tāpat kā daudzi no mums.
Mēs kļuvām par tādu kā disfunkcionālu ģimeni,
kas vienkārši cenšas sagaidīt apokalipsi.
Šis ir mūsu ražošanas birojs.
Savā ziņā, kamēr Frederiks bija dzīvs,
viņš bija mani zināmā mērā izlutinājis,
un tas daudzos citos grupas dalībniekos
radīja aizvainojumu.
Smieklīgākais ir tas, ka tieši viņš to visu finansēja.
Viņš visu laiku bija ceļā, vienu nedēļu Karību salās,
nākamajā jau Zviedrijā, pēc tam Losandželosā.
Kad biju ceļā, man izveidojās draudzība un attiecības
arī ārpus grupas.
Losandželosā es iepazinos ar Donu.
Viņa bija skaista brunete, un man viņa ļoti patika.
Mēs sākām satikties, bet diezgan neregulāri.
Es daudz ceļoju,
un dažreiz mēs tikāmies reizi mēnesī vai tikai reizi divos mēnešos.
Tomēr man pret viņu izveidojās īstas jūtas,
un es sapratu, ka viss, kas gadiem tika demonizēts,
romantiskā mīlestība nemaz nav tik slikta.
Man tiešām bija sajūta, ka viņa ir manā pusē
un ka es viņai rūpu.
Attiecības ar Donu manī atvēra tādus sirds nostūrus,
kādus nebiju gaidījis.
Bet es to slēpu. Grupā neviens par to neko nezināja.
1999. gadā
magnētiskais impulss mainīsies, un cilvēce tiks iznīcināta.
1999. gadā grupa turpināja sarukt.
Atlikušo grupas dalībnieku
izdzīvošana lielā mērā bija atkarīga vienam no otra.
Te tas ir.
Šīs ir dažas no manām piezīmēm.
Operācija "Drošā vieta".
Pēc Frederika nāves
bieži tika runāts par polu nobīdīšanos.
Viena desmitdaļa no 1% pasaules iedzīvotāju tiks glābta.
Tā tas attīstījās.
Labi, uziesim augšā, un es jums parādīšu
šīs operācijas tehnisko pusi.
Mums vajadzēja uzkrāt pārtiku, lai varam izdzīvot ārpus sistēmas.
-Slepena slēptuve. -Mazs bunkurs tur lejā.
-Jā. -Zinām, kur doties, kad sāksies elle.
Viņi ticēja, ka notiks
milzīga kataklizma, kas izmainīs Zemi,
un ka Leiklūra ir viena no drošajām vietām.
Viņiem kalnos piederēja īpašums ar alām,
un tur visiem bija jādodas.
KRĪZES SITUĀCIJA ATPAKAĻCEĻA VAIRS NAV
Kas īsti notiks? Vai tas tiešām notiks paredzētajā laikā?
Tad sākās runas par ieročiem.
SĀKSIES PILNĪGS HAOSS
Mēs mācījāmies šaut.
Man bija bise un 45. kalibra pistole.
Doma bija krāt krājumus un nodrošināt pēc iespējas labāku aizsardzību nākotnei.
GATAVOTIES NOCIETINĀTIES DOTIES CĪŅĀ
Viss ļoti ātri pārvērtās par šo murgu.
TOMSONA PĀRTIKAS VEIKALS UN GRILBĀRS
Jā, viņiem bija pamatīgs arsenāls.
Noliktavas bija piebāztas ar izdzīvošanas krājumiem,
lai spētu izdzīvot, līdz pasaule atkal nomierinās.
Pēc tam viņi nāktu ārā, palīdzētu visiem un izglābtu pasauli.
Es biju vienīgā sieviete, kas bija tur palikusi.
Kādu vakaru mans draugs mani apsēdināja un teica:
"Lai izdzīvotu, mums visiem būs jādzīvo kopā.
Būtu tikai godīgi,
ja tu varētu pārgulēt ar pārējiem puišiem.
Ar kuru no viņiem tu būtu gatava pārgulēt?"
Es biju pilnīgā šokā, un tas mani biedēja.
Nodomāju: "Tu taču joko."
Nenosaucu nevienu vārdu. Viņš sadusmojās.
Es teicu: "Nē. Es pat tādu domu nepieļauju."
Beigās mēs uzskatījām, ka mums vajag sievietes,
lai atjaunotu cilvēci un audzinātu apgaismotas būtnes.
Kā sliktā zinātniskās fantastikas scenārijā.
Tuvojoties tūkstošgades mijai,
bija gaidāmas tādas Zemes kataklizmas
kā cunami un viesuļvētras.
Mēs sākām iepirkt zeltu un sudrabu,
jo tas it kā būšot vienīgais maksāšanas līdzeklis.
Tai pat laikā es devos uz darbu Londonā un domāju:
"Ekonomika nesabrūk."
"Nav ne cunami, ne zemestrīču."
Tas izklausīsies absurdi,
bet man pamazām atgriezās kritiskā domāšana.
Tad es vērsos pie grupas ar ideju,
ka jūs šeit, Ziemeļkarolīnā, dzīvojat tādā kā burbulī.
Es jums saku, tur ārā nekas nenotiek.
Par to saņēmu pārmetumus.
Tās pašas sarunas laikā nodomāju, ka sliktāk jau vairs nebūs,
tāpēc pateicu: "Starp citu, es ar kādu tiekos."
Sākās īsta elle.
"Ko nozīmē, tu ar kādu tiecies?"
Viņi vienkārši pateica: "Tev no viņas jāizšķiras.
Tas ir egoistiski un negodīgi pret viņu."
"Ko tu vispār dari?"
It kā es pret šo sievieti izturētos kā kretīns.
Viņa nenojauta, kur esmu iesaistīts.
Es teicu Donai:
"Domāju, ka gribu šīs attiecības, bet esmu izlēmis, ka negribu."
Tas bija ārkārtīgi skarbi un nežēlīgi.
Tas, kā es pret viņu izturējos,
nospieda man sirdsapziņu.
Tā nu sākās periods, kurā viņi teica:
"Glābsim Hoitu no viņa paša.
Viņš acīmredzami jūk prātā. Viņš neizdzīvos tur ārpusē.
Mums viņš jāved atpakaļ uz Ziemeļkarolīnu.
Mums viņš jāuzmana un jātur zem atslēgas."
Viņam lika darīt visus melnos darbus, lai iemācītu pazemību.
Man bija jāceļas pirmajam un jāiet gulēt pēdējam.
Darīju visus pretīgos darbus, ko citi negribēja darīt.
Saņēmu zvanu: "Brauc uz māju pie ezera."
Džons bija iekūlies ķezā.
Iegāju virtuvē, un tur pie galda sēdēja Džons.
Viņa poza liecināja par pilnīgu padevību,
un viņam bija noskūti visi mati.
Pilnīgi pliks pauris.
Es iesaucos: "Ak Dievs, kas notika ar tavu galvu?"
Viņi teica: "Jā, pastāsti Megai, kas notika."
Puiši man paziņoja, ka man jāpārvācas uz Ziemeļkarolīnu
un jāatsakās no karjeras.
Dziļi sirdī zināju, ka neesmu tam gatavs.
Bet viņi teica: "Lai tev nerastos kārdinājums
pat domāt par aiziešanu,
tevi jānoskuj, lai tu nevarētu strādāt par modeli."
Atceros, kā skatījos spogulī
un pats pie sevis domāju:
"Velns, ja man būtu mati, es šobrīd droši vien būtu Milānā
vai Parīzē ar Klaudiju Šīferi vai Sindiju Kraufordi,
pelnot 25 taukšķus dienā."
"Neesmu garīgs, jo labprātāk būtu tur."
Viņi mani sāka saukt par plikpauraino mājsaimnieci.
Es to uztvēru tā, ka pats esmu vainīgs.
Ja vien es saņemtos un būtu tāds kā viņi,
ar mani tas viss nenotiktu.
Tā kā ar mani kaut kas nav kārtībā un es kaut kādā ziņā esmu nepilnīgs,
jutos tā, it kā viņi nekad nepadosies.
Prātā nāca domas,
ka nekad nekļūšu tāds, kādu viņi grib mani redzēt.
Nonācu līdz punktam, kur sapratu: "Es vairs nespēju to izturēt."
Tad es izstrādāju bēgšanas plānu.
Aizbraucu uz lidostu un aizlidoju.
Nokļuvu Ņujorkā. Sāku krāmēt visas savas mantas.
Biju ieplānojis tur palikt vienu nakti un tad doties prom.
Un, protams, viņi parādījās pie manām durvīm Ņujorkā.
Atceros, ka viens no viņiem apsēdās durvju ailē,
lai būtu droši, ka es naktī neaizbēgšu.
Gulēju pie loga un apsvēru domu izlēkt.
Bet neizlēcu.
Viņi aizveda mani atpakaļ uz Ziemeļkarolīnu.
Tur es izturēju vēl, šķiet, trīs vai četras nedēļas.
Tad nodomāju: "Šoreiz viņi mani nenoķers.
Nekādā gadījumā."
Tā bija 4. jūlija nedēļas nogale.
1999. GADA 4. JŪLIJS
Pirms došanās prom uzrakstīju atvadu vēstuli,
ko atstāt puišiem Ziemeļkarolīnā, lai viņi zinātu, ka esmu prom.
"Oficiāli paziņoju, ka izstājos.
Viss, ko jūs par mani esat teikuši, ir taisnība.
Esmu bezcerīgs un pilnīgs egoists. Es esmu šeit slinkākais cilvēks.
Esmu izniekojis savu dzīvi.
Esmu pelnījis atlikušo mūžu pavadīt ar tādiem pašiem kā es.
Deivid, tu vienmēr esi teicis: "Laikā,
kad viss brūk, atklājas cilvēka patiesā daba."
"Man bail pat domāt par sodu, ko saņemšu.
Esmu nodevis Frederiku un visu, par ko viņš iestājās.
Kā arī jūs visus, kas, kā jau esmu teicis,
esat mani vienīgie īstie draugi.
Jūs vairs nekad mani neredzēsiet.
Paraksts: Idiots."
IDIOTS
Es biju izsaucis taksi
uz 2.30 naktī,
cerot, ka līdz tam visi gulēs.
Mums bija divi vācu aitu sugas suņi, tāpēc man vajadzēja pārvietoties klusi,
lai nesatrauktu suņus.
Mums bija grants piebraucamais ceļš,
kas stiepās apmēram pusotru jūdzi lejup pa kalnu cauri mežam.
Kad biju pietiekami tālu,
es vienkārši metos bēgt cik spēka.
Es biju prom.
Jā. Šoreiz es vairs nekad neatgriezīšos.
Atceros, kā vienam no puišiem pajautāju: "Kur ir Džons?
Sen neesmu viņu redzējusi. Vai viņš devās uz Ņujorku?"
Viņš atbildēja: "Jā. Viņš aizgāja. Viņa vairs nav."
Nedrīkstēju runāt par Džonu. Nedrīkstēju par viņu neko jautāt.
Es aizgāju. Devos uz Kaliforniju. Centos tikt pēc iespējas tālāk no viņiem.
Man bija apmēram 3000 dolāru. Bet es nezināju, kurp doties.
1999. GADS LOSANDŽELOSA, KALIFORNIJA
Atceros, ka Hoits man piezvanīja un teica, ka viņam
klājas patiešām slikti.
Viņš bija pilnīgi salauzts.
Viņa prāts bija kā izdzisis.
Pilnīgi noplicināts morāli un garīgi,
gluži kā zombijs.
Es teicu: "Paklau,
Vari palikt pie manis, līdz sapratīsi,
ko gribi iesākt ar savu dzīvi.
Vari dzīvot pie manis, lai tev nav jāuztraucas par rēķiniem."
Fabio ir neticami lojāls.
Ja esi viņa draugs, tad esi viņa draugs uz mūžu.
Nezinu, vai viņš intuitīvi saprata, kas notiek,
vai arī viņam pašam karjerā tik daudz kas norisinājās,
ka viņš par to nerunāja.
It kā nekas nebūtu noticis.
"Brauc šurp. Paliec. Aizejam uz sporta zāli.
Bez jebkādiem jautājumiem."
Viņš pat nejautāja, kāpēc man nav matu.
Sacerēju muļķīgu stāstu par kaut kādu modeļa darbu.
Hoits bija ārkārtīgi veiksmīgs modelis,
un pēkšņi viņam nekā nebija, ne naudas, nekā.
Tie cilvēki bija kā piraijas. Viņi neatstāja viņam pilnīgi neko.
Dzīvojot pie Fabio,
es ieguvu vietu, kur atkopties un sākt pārstrādāt
savas emocijas.
Prātoju, vai man nevajadzētu atgriezties.
Hoits par to stāstīja ļoti godīgi un atklāti,
un es zināju, ka viņi nāks šurp.
Agrāk vai vēlāk dzīve iebliež pa seju,
un tu saproti: "Ak Dievs, mani vienkārši izmantoja."
Es viņam teicu: "Paklau, cilvēki savās neveiksmēs
vienmēr vaino kādu citu.
Bet viena pagale nedeg."
Viņš tika ievilkts,
bet bija pietiekami gudrs, lai tiktu ārā un atzītu: "Es pieļāvu milzīgu kļūdu.
Kas par to? Ko man tagad iesākt?"
Apmēram pēc gada es devos uz tikšanos ar draugu
vienā no Beverlihilsas restorāniem.
Restorāna vadītājs mani atpazina un jautāja: "Tu esi Hoits Ričardss?"
Es teicu: "Jā." Viņš saka: "Es esmu Dāra draugs."
Īsti nezināju, ko lai atbild.
Tāpēc teicu: "Lūdzu, pasaki Dāram, ka dzīvoju Losandželosā un esmu viens."
Nodomāju: "Kaut viņš saņemtu
manu ziņu un saprastu, ko saku."
Pēc trīs nedēļām man zvana
nepazīstams numurs: "Sveiks, Hoit, te Dārs."
Es: "Sveiks, Dār!"
Viņš: "Zvanu no terapeita kabineta.
Terapeits teica, ka man tev jāpiezvana."
Kad beidzot satikāmies, es viņam teicu:
"Ar Ziemeļkarolīnu ir cauri."
Sāku stāstīt, ka tieši pirms aizbraukšanas no Ziemeļkarolīnas
biju bārā, kur labi pavadīju laiku.
Bet, kad iekāpu mašīnā,
atskanēja: "vī-vā, vī-vā."
Mums mašīnā bija pielādēta triecienšautene, un mēs neapstājāmies.
Braucām pa piebraucamo ceļu līdz mājai pie ezera un noparkojāmies.
Es izlecu no mašīnas. Tas čalis bija izsaucis papildspēkus.
Mani nogāza zemē no mugurpuses.
Tur bija ceļu policija, šerifi, policija, visapkārt mirgoja bākugunis,
un puiši kliedza un bļāva:
"Nesaki, kā tevi sauc! Nesaki savu vārdu!
Viņiem nav nekas jāzina!"
RATERFORDAS APGABALA CIETUMS
Mūs izlaida pret drošības naudu,
mēs iesniedzām dokumentus, un es īsti nesapratu, kas tie ir,
bet tie bija tādi paši dokumenti, kādus iesniedza militārais grupējums
un tas vīrs no Rūbijridžas, lai valdībai paziņotu:
"Jums nav varas. Mēs esam suverēni."
Mēs pamatīgi nokaitinājām visu štatu.
Advokātiem un privātajiem izmeklētājiem tika pateikts,
ka mūs uzskata par pretvalstiskiem teroristiem.
Pēc visa notikušā, es it kā atjēdzos un nodomāju: "Pie velna."
Es piezvanīju savējiem, un viņi man palīdzēja izkļūt no grupas.
Man bija līdz nāvei bail to darīt.
Mēs ar Dāru sākām dzīvot kopā.
Pirmos sešus mēnešus mēs centāmies pēc iespējas sīkāk iztirzāt
kopienā Mūžīgās vērtības piedzīvoto.
"Atceries, kad tas bija?
Kā tev šķiet, kas tur notika? Dīvaini, vai ne?
Kas tas vispār bija?"
Mēs burtiski sākām analizēt visu, kas ar mums bija noticis.
Sākām atcerēties lietas, ko bija teicis Frederiks.
Kā jau iepriekš esam teikuši,
un vēlreiz uzsveram, ka šie vēstījumi ir paredzēti, lai sniegtu zināšanas
plašākai sabiedrībai, lai novērstu
sektu darbību, izplatot informāciju,
nevis bailes, vainu un māņticību.
Sektas nevar apturēt, iedvešot bailes un vainu
vai māņticību, bet tikai ar starojošām, universālām zināšanām.
Ikviens, kurš liek jums klanīties vai pielūgt viņu kā fizisku būtni,
ir tumšāko un ļaunāko spēku instruments uz Zemes.
Cilvēki jau gadiem man teica: "Tā ir sekta.
Tu nepieļauj domu, ka tā tomēr varētu būt?"
Mana galva vienkārši atslēdzās, un es pat nedzirdēju, ko Hoits saka.
Es esmu pret sektām.
Lai neviens nemēģina man iestāstīt, ka esmu sektā.
Es jautāju: "Ko tu zini par sektām?" Viņš: "Neko."
Es: "Nu re, es arī neko. Nedomāju, ka tā bija sekta.
Tomēr ļauj man mazliet papētīt."
Tolaik dižpārdoklis bija grāmata Cīņa pret sektas prāta kontroli.
Prāta kontrole pastāv.
Gudrus, inteliģentus cilvēkus var apmānīt.
Stīvs Hasans, bijušais Mūnijs.
Ideoloģiski apstrādāti, lai darītu šausminošas lietas.
Es nodomāju: "Tā pilnīgi noteikti ir sekta"
Tad dabūju grāmatu.
Pirmās 60-70 lappuses bija par to, kā viņš tika ideoloģiski apstrādāts.
Ja nomainītu vārdus,
tas būtu pilnībā mans stāsts, un es...
Viens no svarīgākajiem brīžiem manā dzīvē.
Man to vajadzēja tikpat ļoti kā skābekli.
Pat ja tas sāpēja un bija nežēlīgi, man to vajadzēja.
Es piezvanīju uz Ziemeļkarolīnu:
"Jūs esat sektā! Jums ir izskalotas smadzenes!"
Es zināju, ka mani neviens neuzklausīs,
bet es jutos tik ļoti labi.
Džons sazinājās ar mani un teica: "Mega, tā ir sekta.
Tā vienmēr ir bijusi sekta."
Atceros, kā mans draugs visu laiku kliedza:
"Tā nav nekāda sekta, un tu, stulbā blā, blā, blā."
Viņš apsaukājās, kā mācēja
un kliedza uz mani.
Man, protams, sākās histērija.
Trīcēju un domāju: "Vai es varu tikt no tā ārā?"
Man bija tēta pistole, un es izšāvu griestos.
Tajā pašā sekundē nodomāju: "Dievs žēlīgais."
Pilnīgs šoka stāvoklis.
Kad ar Megu viss sāka jukt un brukt,
iesaistījāmies mēs ar sievu.
Tad arī ieraudzījām kopienas Mūžīgās vērtības tumšo pusi.
Viņi Megai atklāti draudēja.
Es nevarēju. Tas bija viss. Biju pārbijusies.
Savācu savas mantas un pārvācos atpakaļ uz mājām.
Tolaik man praktiski nebija naudas,
bet kaut kur zemapziņā vienmēr bija doma,
ka man taču ir dārgakmeņi,
par kuriem es biju samaksājis gandrīz 200 000 dolāru.
PĒRLE LOTOSA IETVARĀ SAFĪRA GREDZENS
Es aiznesu tos novērtēšanai.
Sešu vai septiņu dārgakmeņu kopējā vērtība bija apmēram 11 000 dolāru.
Tieši tad es sapratu, ka mani izmantoja.
Puiši Ziemeļkarolīnā joprojām dzīvoja mājā,
par kuru biju maksājis arī es.
Viņiem bija uzņēmumi, kurus finansēju es.
Es patiešām sadusmojos un iesūdzēju atlikušos biedrus tiesā.
Es vērsīšos tiesā pret tiem, kas vēl palikuši,
jo tas pat nav īsti par naudu.
Runa ir par to, ko viņi dara un par ko viņi iestājas...
Es nezināju, kā tas viss beigsies,
bet mans advokāts teica:
"Šī var būt nopietna cīņa."
Viņš bija apsēsts ar domu atgūt savu naudu,
jo puiši Ziemeļkarolīnā centās pārdot māju pie ezera,
iztirgoja visu pēc kārtas.
Viņiem bija 36 korporācijas, un tas vien bija kompromitējošs fakts.
Tas izskatījās ļoti aizdomīgi.
PĀRSKAITĪJUMI NETIKA VEIKTI PAR ATBILSTOŠU ATLĪDZĪBU
Mēs gājām viņiem virsū pilnā sparā, un tas noveda pie mediācijas.
Ar mani sazinājās Džons Hoits un teica:
"Es iesūdzēju viņus tiesā un cenšos atgūt naudu.
Vai palīdzēsi?"
Domāju, viņš gribēja mani, jo zināja,
ka toreiz biju grāmatvedis.
Ja piekritīšu palīdzēt, viņš teica:
"Kad viss būs nokārtots, es tev samaksāšu 10 000 dolāru."
Tā mēs ar Džonu aizbraucām uz māju pie ezera.
Tā bija pirmā reize 13 gados, kad atkal to redzēju.
Tolaik tur bija palikuši kādi pieci cilvēki.
Mēs centāmies visu izrunāt,
bet viņi vienkārši bez apstājas meloja.
Bet šķiet, ka mani visvairāk satricināja apziņa,
ka vēl pirms diviem vai trim gadiem
es būtu sēdējis galda viņā pusē
un melotu tieši tāpat kā viņi.
Viss bija neskaidrs, jo mēs nedzīvojām pēc vispārpieņemtiem standartiem.
Mums bija savi standarti.
Beidzot es nonācu līdz punktam:
"Paklau, es vairs nevaru būt daļa no tā visa."
Es aizgāju ar sajūtu, ka esmu izgāzies.
Tā bija tur, tajā īpašumā. Māja pie ezera.
Puiši domāja, ka dabūs vienu miljonu dolāru
par šo īpašumu un māju,
bet viņus ātri noņēma no trases.
2002. gadā
mans advokāts sazinājās ar viņu advokātu,
tāpēc mēs zinājām, ka pastāv iespēja to atrisināt.
Mēs noslēdzām izlīgumu
un būtībā likvidējām visus kopienas Mūžīgās vērtības aktīvus.
Faktiski līdz ar to kopiena Mūžīgās vērtības bija mirusi.
Ar to es varēju sadzīvot.
Es nezināju, kas pēc tam notika ar tiem puišiem.
Godīgi sakot, tobrīd mani tas arī īpaši neinteresēja,
jo es vienkārši gribēju turpināt savu dzīvi.
559 R.T. HOITS JUNIORS
Manuprāt, man visgrūtāk bija atzīt,
ka šajā ceļā esmu sāpinājis daudzus cilvēkus.
Nevar sadziedēt citu cilvēku brūces, bet es patiešām centos
atjaunot saikni ar ģimeni.
Kad atgriezos,
māte jau cīnījās ar vēzi.
Vēlos tikai pajautāt...
Nebiju blakus mātei viņas dzīves noslēgumā,
tajā laikā
viņa jau valkāja parūku,
jo viņai bija ķīmijterapija un...
Viņa bija tik drosmīga.
Nevarējām tevi atrast.
Es biju vienīgā, kas saprata, ka tu esi sektā.
Kad Džons izkļuva ārā,
viņš tajā gadā atkal pievienojās ģimenei Ziemassvētkos.
Tā bija pirmā reize, kad viņš varēja
iepazīties ar manu sievu, dēlu un meitu.
Tā ir Helēna. Un tas ir Metjū.
Džonam vajadzēja laiku, lai atkal atrastu sevi.
Tas bija grūti.
Nedomāju, ka no tā var ātri atgūties.
Labi. Sveiki, es esmu Džons Hoits.
Tagad man ir 41 gads,
un man bija ļoti bail atgriezties mājās.
Kad mātes slimība kļuva smagāka,
es vēlējos kļūt par viņas galveno aprūpētāju.
Savā ziņā es jau biju tam gatavs
pēc visa, kam izgāju cauri ar Frediju, kad viņš mira.
Viņa tikai pateica, ka mīl mani.
Un ka viņa saprot.
Esmu pateicīga Dievam, un pasakos Dievam.
Domāju, ka manas lūgšanas tika uzklausītas.
Tās atveda tevi mājās.
Nebiju viņu redzējis 12 gadus.
Viņa teica: "Man visu laiku...
Man visu laiku bija sajūta, ka esi ieslodzīts."
Varēju viņai apstiprināt,
ka, manuprāt, viņas lūgšanas tika uzklausītas un tiešām palīdzēja.
Es jutos tik slikti.
Biju palaidis garām tik daudz kāzu un izlaidumu.
Es vienmēr biju uzaicināts.
Bet es viņus pievīlu.
Tas ir laiks, ko vairs nekad neatgūt. Bet...
Mātes slimība man deva iespēju
pierādīt ģimenei,
ka esmu patiešām atgriezies.
Atskatoties uz to šodien,
šķiet neticami,
ka 16 gadu vecumā
aiziešana uz pludmali, lai satiktos ar draugiem,
var novest pie tā, ka savu dzīvi pavadi sektā.
Vasaras pavadu Nantaketā,
un pie manis viesojas daudzi.
Viņi ir no...
Šodien mana atveseļošanās lielā mērā ir ne tikai piedošana pašam sev,
bet arī izpratne par to, kā tas notika,
un kā, iespējams, es varu palīdzēt citiem
atpazīt sarkanos karogus, par kuru esamību es toreiz pat nenojautu.
Hoit, pastāsti, ar ko tā līdzinās citām sektām?
Neviens neiestājas sektā. Neviens nesaka, ka tā ir sekta.
Tā ir ievilināšana un manipulācija.
Jo vairāk runāju par kopienu Mūžīgās vērtības un jo īpaši par Frediju,
jo vairāk cilvēki sāka atpazīt līdzīgus stāstus
savās dzīvēs un teikt: "Pagaidiet...
Izklausās pēc attiecībām ar tēvu
vai mammu, vai priekšnieku, vai treneri."
Man bija tikai 16 gadi. Vēl daudz ko nebiju pieredzējis.
Cilvēks, kura mīlestību un atzinību meklējam,
vienlaikus kaut kādā veidā mūs kontrolē un izmanto.
No tūkstošiem sarunu, kas man bijušas,
neesmu saticis nevienu,
kuram nebūtu šādu attiecību.
Patiesībā es neapzināti biju vervētājs. Tieši to es darīju.
Ir daudz cilvēku,
par kuru nonākšanu pie Fredija un kopienā
Mūžīgās vērtības esmu atbildīgs es.
Ar to man vienkārši jādzīvo.
Atbildēju uz Hoita zvanu tikai pavisam nesen.
Teikšu godīgi,
es ielēju sev glāzi īru viskija
un izdzēru to vienā rāvienā.
Un tikai tad atbildēju uz zvanu.
Tā bija laba saruna.
Viņš pauda patiesu nožēlu. Es viņam teicu:
ka tas, ko esmu izcietusi vai ko citi man nodarījuši,
nenosaka to, kas es esmu.
Nonākšana sektā
un kļūšana par vienu no Fredija upuriem noteikti nav mans dzīvesstāsts.
2002. - DŽEKIJA KĻUVA PAR PIRMO SIEVIETI, KAS VIENATNĒ PIEVARĒJA ELKAPITĀNU
Tas notika ar mani,
bet esmu iemācījusies kļūdīties gudrāk un turpināt riskēt,
nepārstāju sevi izaicināt.
Runājot ar Hoitu, es sapratu, cik viņš patiesībā ir jūtīgs.
Spēju novērtēt to, ko viņš dara, izglītojot citus.
Diemžēl prāta kontrole iedarbojas uz jebkuru, ja vien esi atvērts.
Tu pat nepamani, kā tas notiek.
Sektu ideja nav nekas jauns.
Šo mehānismu izmanto politiskās sistēmas.
Šo mehānismu izmanto reliģiskās sistēmas.
Tiek izmantotas mūsu dziļākās primitīvās bailes.
Kopienā Mūžīgās vērtības,
mēs skatījāmies uz citiem un teicām: "Nu jā, tā gan ir sekta."
MĀCĪTĀJS DŽIMS DŽONSS SEKTAS LĪDERIS
Bet mēs nekad tā neskatījāmies paši uz sevi.
Ar mani ir četri kopienas Mūžīgās vērtības dalībnieki,
kurus pazīstu jau kopš viņu 16 gadu vecuma.
Džons Hoits, kurš tikko absolvēja Prinstonas universitāti.
Nav viegli atgriezties pie pirmās reizes, kad tikos ar Frediju
vai ar kādu no grupas, un pateikt:
"Jā, mani apmānīja." Un sākt pārkārtot savu dzīvi.
Tas bija puisis no Bruklinas,
kurš meloja par to, kas viņš ir, meloja par to, ko dara.
Viņš teica, ka ir bārenis,
bet viņa māte vēl nesen bija dzīva, šķiet, līdz 2023. gadam.
Nabaga Freds. Viņš vienkārši tika pataisīts par grēkāzi.
Frederiks bija labsirdīgs cilvēks, un viņš nebija krāpnieks.
Nebija nekādas sektas. Nekā no tā visa nebija.
Tā ir patiesība.
FREDERIKA MĀTES DOROTEJAS KEROLAS BALSS
Kad cilvēki satiek Džonu,
pirmais, ko viņš pasaka, ir: "Es biju sektā."
Es zinu, ko jutu un ko iemācījos kopienā Mūžīgās vērtības.
Tas nebija mans galapunkts.
Tas bija mana garīgā ceļa sākumpunkts.
Tāpēc vēlos aizstāvēt to, kas, manuprāt, bija Frederiks,
kas viņš ir, un to, ko no viņa esmu iemācījies.
Godīgi sakot, kad domāju par kopienu Mūžīgās vērtības,
es pat nezinu, vai es pati to varu nosaukt par sektu.
Jūs nedrīkstat aizmirst, ka
Frederiks bija mans draugs.
Kad tiku no viņa nošķirts un paliku pats savā vaļā,
man klājās simtreiz sliktāk.
KOPIENAS MŪŽĪGĀS VĒRTĪBAS UZSKATI PAR...
Varbūt, ja es būtu pabeidzis šo apmācību,
es būtu sasniedzis daudz vairāk.
Kas tas ir,
kas šobrīd piedzīvo šo televīzijas raidījumu, šo mirkli?
Fredijs par šo būtu sajūsmā.
Sajūsmā, jo viņš tajā neredzētu neko nepareizu.
Viņam patiktu fakts, ka viņš joprojām ir uzmanības centrā.
Cilvēki joprojām runā par viņu pat pēc tik daudziem gadiem.
Mana dzīve patiešām ir kā traka ziepju opera.
Ja jūs apsēstos un iedomātos,
ka viss notikušais ir televīzijas seriāls,
ikvienam no malas, klausoties mani, šķistu,
ka vieniem es saku vienu, bet ar cietiem atkal manipulēju.
Šis ir vēstījums, ko kopiena Mūžīgās vērtības vēlas jums dot.
Ja nespējat mīlēt viens otru bez nosacījumiem, jūs esat liekuļi.
Kopienā Mūžīgās vērtības ir ebreji, musulmaņi, kristieši un budisti.
Mēs mīlam un strādājam kopā.
Mēs cenšamies pateikt, ka arī jūs to varat.
Tas ir tas, kas mums bija un ir. Neierobežota mīlestība.
Un mēs tam ticējām.
Manuprāt, Fredijs bija salauzts cilvēks.
Nedomāju, ka viņš spēja mīlēt.
Tādēļ
ap viņu tika nodarīts tik daudz posta.
Bet es nevaru atskatīties un teikt: "Nu jā,
man izskaloja smadzenes, un tāpēc es ne pie kā neesmu vainīgs."
Es esmu atbildīgs par visu, ko teicu,
par visu, ko darīju, par vardarbību, kurā vai nu piedalījos,
vai uz kuru noraudzījos un neko nedarīju.
Tu nes sev līdzi ļoti daudz kauna un ļoti daudz pazemojuma.
Esmu iemācījies, ka pretinde kaunam
ir ievainojamība.
Veids, kā šo ievainojamību izpaust,
ir izstāstīt savu stāstu un pilnībā to atzīt.
Ar visiem tā trūkumiem. Vienkārši izstāstīt visu stāstu.
DŽONS ANDREADIS ATTEICĀS SNIEGT INTERVIJU.
DEIVIDS SĪMENS UN FRICIS DĪKMANIS NEATBILDĒJA
UZ JAUTĀJUMIEM PAR FREDERIKA NĀVI.
HOITS RIČARDSS ŠOBRĪD IR AKTIERIS, RAKSTNIEKS, FILMU UN PODKĀSTU VEIDOTĀJS.
HOITS DARBOJAS ARĪ KĀ SEKTU KONSULTANTS CILVĒKIEM, KURI NONĀKUŠI SEKTĀS.
HOITS UN DONA ŠOBRĪD IR SADERINĀJUŠIES UN GATAVOJAS KĀZĀM.
Subtitrus tulkoja: Daiga Kraukle TransPerfect Media