Dvidešimt viena minutė po aštuonių.
Šįvakar laukia išskirtinė "Hall of Fame" laida,
kurios metu grosime geriausius Kalėdų hitus.
Turiu visą kolekciją mūsų kalėdinių atvirukų.
Mama labai didžiavosi mūsų kalėdiniais atvirukais.
O kokios gi Kalėdos be meilės?
Kasmet būdavo nuotrauka ir naujienlaiškis.
Čia 1974-ieji.
Mama rašo: "Džonui – dvylika, septinta klasė.
Šį rudenį jis surengė kelis berniukų ir mergaičių vakarėlius,
ir jie buvo labai sėkmingi.
Jis labai rūpinasi savo šukuosena ir apranga."
Taip, toks jau buvau.
Čia buvo 1987-ųjų Kalėdos,
paskutinis kartas, kai grįžau namo Kalėdoms.
Mama rašo: "Džonas gyvena Manhatane,
bet atrodo, kad didžiąją laiko dalį praleidžia Europoje.
Matome jį žurnaluose, bet su liūdesiu pranešame,
kad jis nutraukė visus ryšius su šeima."
Kitais metais:
"Jokių žinių iš Džono, išskyrus tai, ką matome žurnaluose,
bet mes jį tebemylime ir meldžiamės už jį."
O šio atviruko niekada nebuvau matęs,
nes tuo metu jau buvau nutraukęs ryšius su šeima.
Jie grįždavo atgal siuntėjui.
Šiame parašyta:
"Nes aš esu tavo mama."
"Tau greit bus 28-eri, o mes nesimatėme jau metų metus.
Gal ir nebuvome tobuli tėvai,
bet bent jau žinai, kad tave mylėjome.
Nenorime mirti daugiau tavęs nebepamatę."
Kristau.
MIELAS DŽONAI
1990-aisiais, kai pasirodė straipsnis "Vanity Fair",
suradome specialistą,
kuris padėtų surengti intervenciją.
Mano vyresnysis brolis Roris susisiekė su manimi:
"Praleiskime šį savaitgalį vyriškai Niuporte, Rod Ailande."
Įprastai neužsiiminėjau tokiais dalykais.
Bet, žinote, Roris visada buvo mano pusėje,
todėl juo pasitikėjau.
Specialistai paaiškino,
kad intervencijos dažnai nepavyksta ir žmogus dar labiau nutolsta.
Turėjome vieną progą nesusimauti.
Pirmą dieną buriavome ir darėme tai, ką darydavome Nantakete.
Kitą rytą pusryčiavome, smagiai leidome laiką,
ir staiga įėjo trys vyrai.
Pamenu, pagalvojau: "Kas čia per velniava?"
pasakėme Džonui: "Mes dėl tavęs nerimaujame,
o šie specialistai atėjo tau padėti."
Staiga išsijungė mano periferinis regėjimas
ir visas pasaulis tarsi susitraukė.
Jaučiausi kaip gyvūnas narve.
Visgi grįžome į viešbučio kambarį ir kalbėjomės kokias 12 valandų.
Atrodė, kad padarėme nemenką pažangą.
Tada visi nuėjo miegoti,
o ryte ketinome tęsti pokalbį.
Bet apie ketvirtą ryto mus pažadino.
Džono nebuvo.
Nulėkėme į oro uostą,
ir, žinoma, pasislėpęs kampe,
tūnojo Džonas ir laukė skrydžio.
Tada jau puolėme visu pajėgumu:
"Čia tavo gyvenimas. Čia tavo šeima.
"Tu turi palikti tą kitą grupę."
Ir tada paskelbė įlaipinimą.
Kartojome jam: "Neskrisk."
IŠVYKIMAI "UNITED AIRLINES"
Bet išdavystės jausmas buvo toks stiprus, kad apsisukau ir išėjau.
Jie susižvalgė ir tarė:
"Manau, daugiau jo nebepamatysime..."
Intervencija neturi taip baigtis.
"WBAB" radijuje Frederikas fon Mierersas.
O dabar trumpam sustokime, kad jis pailsintų balsą.
Aš kiek prikimęs, teko daug dirbti.
Nekalbėk. Tausok balsą.
- Aš juk kalbėjau su tavimi. - Žinau.
Niekas to nežinojo,
bet Fredis nusilpo ir jam ėmė kristi svoris.
Manėme, kad jam atsinaujino vidinės ausies infekcija
ir dėl to jis vėl nusilpo.
Naktimis jį mušdavo prakaitas. Jis neteko daug svorio.
Supratau, kad kažkas negerai.
Žinojau, kad Frederikas turėjo daugybę partnerių.
Turėjo tokią teisę.
Pasiūliau mudviem atlikti ŽIV testus.
Maniškis buvo neigiamas.
Jis nenorėjo pripažinti, kad jo buvo teigiamas.
Be galo bijojau.
Ar tikrai turėjau apie tai pranešti?
Ne. Nė už ką. Nepadariau to.
Laikėme tai paslaptyje.
Bet Fredis tebenorėjo miegoti su skirtingais vyrais.
Ar manote, kad jis mylėjosi su žmonėmis,
nors sirgo ŽIV?
Manyčiau, bet savo akimis nemačiau.
Ir tuo pačiu negalėjau tuo patikėti.
Bijojau,
bet žinojau, kad turiu su juo apie tai pasikalbėti.
Pasakiau jam: "Frederikai, liksiu su tavimi kad ir kas nutiktų.
Bet turi pasakyti man tiesą. Ar tikrai mąstai blaiviai?"
Tai jį įsiutino.
Jis trenkė man per galvą lėkšte.
Pradėjo trankyti mano veidą. Prakruvino nosį.
Jis rėkė: "Tu bukas mižniau! Dink iš čia!"
Maniau, kad jis taip manipuliuoja.
Juk pažadėjau likti su juo iki galo.
Polas Hintonas.
Buvau vienintelis, žinantis, kaip jam blogai.
Argi neturėčiau jam padėti?
Tačiau jo žvilgsnis buvo kitoks.
Ne žmogiškas. Ten jau nebebuvo Frederiko.
Stebiuosi, kad Polas nesuskaldė jam kaukolės.
Polas nuėjo į policiją,
tačiau nebenorėjo eskaluoti situacijos,
bijodamas, kad viskas atsisuks prieš jį.
Bijojau, kad mano sprendimą išeiti jis panaudos prieš mane.
Kas jei Frederikas visą kaltę suvers mums?
Juk aš dariau tą ir aną,
tvarkiau neapskaitytus brangakmenių sandorius.
Trys ketvirčiai milijono pardavimų.
Tebūnie, atskleisiu viską.
250 gramų haliucinogeninių grybų šaldiklyje ir kitkas.
Tad jei kas nors tave įskųs, tau galas.
Tačiau išėjęs pažadėjau sau apie nieką neprasitarti.
Buvo labai sunku išeiti,
visą likusį gyvenimą abejojau šiuo sprendimu.
Galiausiai, prisijungiau prie JAV armijos.
Man buvo 25-eri, norėjau atsitiesti.
Tuo metu,
Frederiko kūnas ėmė sparčiai silpti.
Jo imuninė sistema nebesusitvarkė su liga.
Kai jam ėmė darytis vis blogiau ir blogiau,
Maniau, kad užteks jį nugabenti į Šiaurės Karoliną
ir ten jis greit atsigaus.
LURO EŽERAS ŠIAURĖS KAROLINA
Aš nuvežiau Frederiką prie Luro ežero.
Tuo metu jis jau gulėdavo lovoje visą parą.
Teko jį vartyti, nes atsirado pragulų.
Nežinojome, kad jį žudo AIDS. Manėme, kad tai stafilokokas.
Jis nė vienam neprisipažino.
Galiausiai, Frederikui vis silpstant,
pagrindiniu jo slaugytoju tapo vienas iš grupės narių.
Toks Deividas Symenas.
Šiandien su mumis daktaras Deividas Symenas.
Chiropraktika subalansuoja kūno struktūrinę sistemą.
Kai Deividas prisijungė prie grupės, jis dirbo chiropraktiku.
Kai Frederikui atsirado fiziologinių bėdų,
Deividas jį gydė.
Tada jis tapo grupės chiropraktiku.
Visi eidavome pas jį "gydytis".
Bet aš niekada juo nepasitikėjau.
Fredis sakydavo, kad ankstesniame gyvenime,
Deividas nukirto jam galvą,
ir sugrįžo tik tam, kad tai išpirktų.
Ar jūs irgi atvykote iš kitos planetos?
Ar net kitos saulės sistemos?
- Taip. - Tikrai?
Taip, bet esmė ta, jog tai nesvarbu.
Frederikui silpstant, prasidėjo kova dėl valdžios.
Dėl jos kovojo Deividas ir toks Fricas.
FRICAS DYKMANAS BUVĘS KULTO NARYS
Fricas buvo vykdantysis prodiuseris
Vokietijos televizijos kanalo biure Niujorke.
Jie su Fredžiu buvo vienmečiai, jis buvo antras po jo.
Jis mėgo dominuoti
ir elgėsi kaip de facto viceprezidentas.
Ir...
Taip.
- Padarom pertrauką? - Taip.
Velnias.
Buvau Rine, Nevadoje,
dirbau GQ žurnalui, kai gavau tą skambutį.
Frederikas jau merdėjo,
ir man reikėjo sugrįžti,
kad spėčiau su juo atsisveikinti.
Negalėjau patikėti, kad jis tikrai miršta.
Fricas ir Deividas jau buvo perėmę valdžią.
Tuo metu Fredis jau buvo gyvas lavonas.
Buvo sunku į jį net žiūrėti.
Man davė mažą buteliuką skysčio.
Su pipete. Sakė, kad ten vanduo.
Ir pasakė: "Žinai, jis labai kankinasi.
Užlašink jam jo ant lūpų, kai atrodys, kad reikia.
Vis suvilgyk jam lūpas."
Vėliau Deividas prisipažino,
kad tas skystis
iš tiesų buvo kažkokia morfijaus forma,
kuri pagreitino jo mirtį.
Tuo metu mes to nežinojome.
Tuose buteliukuose buvo nuodai,
o mes, to nesuprasdami, nuodijome jį,
manydami, kad tik vilgome jam lūpas.
Sėdėjome virtuvėje,
kai atėjo Fricas ir ramiu veidu pasakė,
kad Frederikas jau iškeliavo.
Aš visas nutirpau.
Negalėjau tuo patikėti.
ILGUMA VIDURDIENĮ
Savo efemeridėse,
Frederikas buvo pažymėjęs datas
tarp 1990-ųjų sausio 28 ir vasario 9,
ir ten užrašęs: "Gyvenimo pabaiga."
Jis mirė vasario 4 dieną.
Kaip tik tame tarpe. Interpretuokite tai, kaip tik norite.
Suvokite, kad Žemė tėra tarpinė stotelė.
Mirdami pamažu pereinate į kitą vibracijų oktavą.
Vietos, į kurias pateksite,
bus parinktos pagal tai, kaip gyvenote.
Štai, kodėl daugeliui prieš mirtį,
prabėga prieš akis visas gyvenimas.
Prisimenate paskutinį pokalbį su juo, prieš jo protui aptemstant?
Pasakiau jam, kad jį myliu.
Tik tiek prisimenu.
O ar pamenate, kaip jis reagavo?
Jis nusišypsojo. Jau nebepajėgdavo kalbėti.
Vėliau sužinojome, kad jam mirštant,
kambaryje buvo Deividas ir Fricas,
ir Deividas liepė Fricui užspausti Fredžio veidą pagalve,
ir taip jį pribaigti.
Kai stojome prieš Fricą, jis prisipažino.
Bet ėmėme diskutuoti,
kad jis tai padarė iš gailesčio.
Buvo akivaizdu, kad Fricas nenorėjo to daryti.
Ir kad tai nebuvo lengva.
Aš netgi jį užjaučiau.
Taigi, ponios ir ponai, štai kiek peno jūsų apmąstymams.
Pakylėtieji mokytojai, kosminiai žmonės, prisikėlusios būtybės.
Su jumis atsisveikinu iš "Amžinųjų vertybių".
Praėjus kelioms valandoms po jo mirties,
Fricas ėjo prie grupelių,
kurios buvo susispietę po du ar tris.
Bandėme šypsotis
ir prisiminti gerus laikus su Frederiku.
Jis liepė liautis, sakė, kad Frederikas miręs ir mums reikia judėti pirmyn.
Jis kalbėjo šaltai ir šiurkščiai.
Tarsi dėl to, jog Fredžio nebėra, senasis gyvenimas tarsi nebeegzistavo.
Deividas mėgino Fredį kremuoti,
bet prieš tai teko padaryti skrodimą.
Tada, tariamai, buvo nustatyta,
kad jis sirgo AIDS.
Kai apie tai sužinojo visuomenė,
neketinome garsiai prasitarti
ir apie jo kančių palengvinimą.
Tai tapo viena tų paslapčių,
kurią žinojo visi,
bet niekas garsiai apie tai nekalbėjo.
RUTERFORDO APYGARDOJE MIRĖ "ATEIVIS"
PASLAPTINGA SEKSO GURU MIRTIS
Po to, teko visiškai pertvarkyti grupę.
Vadovavimą perėmė Fricas.
Tačiau jis neturėjo nei Fredžio gebėjimų, nei jo charizmos.
Po pusmečio
likusi grupės dalis pradėjo jam priešintis.
Įvyko savotiškas maištas.
Grįžome į Niujorką,
ir tada jie užrakino Fricą bute, neleisdami jam išeiti.
Tai truko dvi ar tris dienas.
Jam buvo liepta pasitraukti,
ir pasirašyti "Amžinų vertybių" turto perleidimo aktą.
Tada jis ir išėjo.
Po šito grupė suskilo.
Vieni palaikė Fricą, kiti - mus.
Ir aš buvau trumpam tapęs lyderiu.
Kokį mėnesį ar du,
kol visi svarstėme, ką daryti toliau.
Bet tam, kad išliktum
šios grupės lyderio pozicijoje,
turėjai mokėti žeminti kitus, juos spausti ir nuolat pyktis.
Laimei, aš nebuvau tam sutvertas.
Todėl greitai netekau tų pareigų.
Ką tuo metu manėte apie pačią grupę?
Maniau, kad viskas klostosi sušiktai.
Ar ji buvo panaši į ankstesniąją grupę?
Man - jau nebe.
Joje buvo kelis žmonės, kurie, mano manymu,
visiškai nesidomėjo jokiu dvasiniu augimu.
Jiems rūpėjo tik malonumai.
Kažkoks balselis manyje sakė:,
"Taip negerai. Turi pasitraukti."
Bet kai pasakiau jiems, kad ketinu išeiti,
jie pririšo mane prie kėdės ir pusantros dienos tardė.
"Frederikas to nenorėtų. Tu nukrypai nuo kelio."
Visą tą laiką nemiegojote?
Neprisimenu, kad būčiau užmigęs.
Jie bijojo, kad išeidamas, išsinešiu Fredžio brangakmenius.
Todėl prieš išeinant,
mane išrengė iki apatinių
ir išvarė lauk su mano drabužiais maišelyje.
Taip aš palikau grupę.
Tuo metu prokuratūra
vykdė tyrimą ir jau ketino perduoti bylą teismui.
Fredis buvo įsivėlęs į milijoninę brangakmenių aferą.
Bet man pasakė, kad nepaisant piniginių pėdsakų,
Frederikui mirus,
jiems nebeužteks įrodymų,
todėl byla buvo nutraukta.
Kai Fredis mirė,
tikėjausi, kad grupė pamažu sunyks.
Kad atėjo jos galas.
Todėl labai nustebau, kad ji dar taip ilgai gyvavo.
1994 METAI PO 4 METŲ
...kaip išeis.
Sek paskui jį.
Grįžk atgal ir pradėk.
Po Frederiko mirties,
didžioji grupės dalis persikėlė į Šiaurės Karoliną.
Fredžio nebėra. Frico nebėra.
Niekas nebegali susisiekti su ateiviais,
todėl teko aiškintis patiems, kaip išgyventi apokalipsę.
Kaip gi tai padaryti?
Tai parašyta ant blanko,
kai buvau Londone.
"Frederikas mums nuolat kartojo,
kad turime galimybę padaryti tai,
ko niekas nėra padaręs.
Nesame tikri, apie ką jis tiksliai kalba,
bet žinome, kad tai turime pasiekti mes patys,
likdami kartu, dirbdami kartu ir rūpindamiesi vieni kitais.
Ateityje išgyvensime tik bendruomenėse.
Fredis nuolat pabrėždavo, kad tai be galo svarbu.
Mes esame laisvi žmonės,
susivieniję dėl vieno tikslo. Savirealizacijos.
Gyvenimas Šiaurės Karolinoje reiškė, kad visi gyvename name prie ežero.
Ten buvo šeši miegamieji su dviem viengulėm lovom.
Neturėjai jokio privatumo.
Bet mes gyvenome taip jau seniai,
todėl tai nebeatrodė keista.
Tiesiog toks buvo mūsų gyvenimas.
Šiaurės Karolinoje,
beprotybė tapo mūsų kasdienybe.
Tačiau kol Frederikas buvo gyvas, visoje toje beprotybėje
visada slypėjo dvasinio tikslo pojūtis.
Mylėkite viską besąlygiškai,
ir tapsite Dievo kokteilių vakarėlio dalimi Žemėje.
Pas Frederiką visada skambėdavo nežemiška muzika.
Atrodydavo, kad iš Niujorko persikėlei į kažkokią oazę.
Bet prisimenu vieną rytą, Šiaurės Karolinoje,
kai Deividas atsinešė magnetolą ir paleido "Mandolin Rain".
Ir, prisiekiu, jis visą savaitę leido tą dainą be perstojo.
O mes sakydavome: "Gal pagaliau išjungsi tą suknistą dainą?"
O tada vėl pasigirsdavo: "Klausyk mandolinų lietaus..."
Atmosfera buvo visai kitokia.
Pagrindinėje grupėje buvo likę gal dešimt žmonių.
Nebebuvo nė vienos moters.
Mes supratome, kad esame kitokie, kad tikime labai keistais dalykais.
Daktaras Deividas Symenas.
Nusprendėme nebesireklamuoti kaip "Amžinos vertybės",
nes tas pavadinimas jau buvo suteptas.
Taip prasidėjo nauja era.
Jie ketino įsteigti kažkokią statybų įmonę,
kad atrodytų normalesni.
BET KEIVAS COMMUNITY WATCH CITIZENS
Tuo metu jie turėjo biurą, pavadinimu "Lotoso grupė".
Jie buvo labai profesionalūs ir mandagūs.
Aš jiems ir sakau: "Žmonės kalba, kad jūs ateiviai, žinot?"
Baikit.
Man jie tikrai neatrodė nei baisūs, nei pavojingi.
Vietiniai mus vadino:
"karoliukais apsikarsčiusiais gėjais-žvaigždžių stebėtojais",
todėl buvo nuspręsta, kad kai kuriems vaikinams
vertėtų turėti merginas.
Vienas iš jų buvo su Meg.
Tarp mūsų iškart kažkas įsižiebė.
Buvau tokia įsimylėjusi.
Kad ir ką man būtumėte apie juos sakę,
aš nebūčiau patikėjusi.
Tiesiog nebūčiau.
Tuo metu buvau Šiaurės Karolinoje.
Ten atsidūriau beveik atsitiktinai.
Gavau ten darbą.
Praėjus maždaug metams, pradėjau matyti pažįstamus veidus.
Tuo metu dar bandžiau išgyti po šios patirties
ir buvau visiškai patenkinta, kad nieko apie juos negirdžiu.
Tada išgirdau, kad viena meno bendruomenės moteris
įsitraukė į "Lotoso grupės" veiklą.
Vieną dieną Elisa atėjo į mano biurą
ir pasakė: "Pažįstu tuos vyrukus iš Niujorko.
Turėjau su jais reikalų.
Ar tu žinai, kas jie tokie?
Jie nėra tie, kuo dedasi.
Geriau laikykis nuo jų atokiai."
Pažiūrėjau į ją ir pasakiau: "Būk atsargi."
Bet ji mane pertraukė. Nenorėjo nieko girdėti.
Norėjo tikėti, kad jie nuostabūs.
Tuo metu
viską nurašiau mažo miestelio paskaloms
ir panašiems dalykams.
Man atrodė, kad visi esame draugai ir dirbame kartu prie įvairių projektų.
Buvome tarsi šeima.
Vis dar dirbau modeliu pilnu etatu. Visur keliavau.
Todėl kai E! kanalas rengė laidą
apie vyrus modelius,
pasiūliau jiems atvykti į Šiaurės Karoliną
ir parodyti savo gyvenimą.
Sveiki, užeikite į "Lotoso grupės" namus.
Mūsų biuras yra čia, Šiaurės Karolinoje.
Jis gauna visą reportažą.
Manėme, kad tai bus gera reklama grupei.
Jūs žiūrite E! - pramogų autoritetą.
Visad norėjau tai pasakyti.
Pagrindinis nurodymas buvo: nesielk keistai.
Bet visa tai buvo surežisuota ir netikra.
O smagiausia tai, kad čia dirbant,
mus kas rytą pasitinką mūsų mieloji Bler.
Jie pasamdė moterį dirbti registratore.
Ji nė nebuvo grupės dalis.
Nemanau, kad prieš tą kadrą Hoitas
yra su ja kalbėjęs.
Ji čia prižiūri visus telefonus.
Nuostabi moteris.
Tada vyko nejauki vakarienė, kurios metu neaišku kodėl,
turėjau sėdėti su kostiumu.
Pamenu, pažvelgiau į Hoitą, lyg sakydamas: "Rimtai?
kada paskutinį kartą apskirtai vakarieniavome visi kartu?"
Jis geriausiai apmokamas modelis vyras pasaulyje,
bet net ir po dešimtmečio versle,
Hoitas Ričardsas išlieka kuklus
E! televizijos laida.
Galutinį montažą pamatėme tik eteryje.
Kai Hoitas nedirba,
jis leidžia laiką ramiuose Šiaurės Karolinos kalnuose.
Jie pavertė tai istorija apie Hoitą.
Hoitas taip pat vadovauja statybų bendrovei.
Į šiuos verslus jis įdarbina draugus.
Tai sukėlę įtampą grupėje.
Smagu girdėti, nebetrukdysime tavęs.
Deivas čia viskam vadovauja.
Nes turėjai išlikti kuklus, supranti?
Jo ego vis augo.
Būdamas su grupe
nuolat vaikščiojau kaip ant adatų, kaip ir daugelis.
Tapome prastai funkcionuojančia šeima,
laukiančia apokalipsės.
Čia mūsų gamybos biuras.
Daugeliu atžvilgių, būdamas gyvas,
Frederikas šiek tiek mane lepino,
ir dėl to man ėmė pavydėti
kai kurie grupės nariai.
Ironiška tai, kad jis vis dar tai finansavo.
Vieną savaitę jis būdavo, kokioje nors Karibų saloje,
kitą savaitę - Švedijoje, dar kitą - Los Andžele.
Keliaudamas užmezgiau įvairių draugysčių
su pašaliniais asmenimis.
Los Andžele susipažinau su Dona.
Ji buvo labai graži brunetė ir mane labai sudomino.
Pradėjome retkarčiais susitikinėti.
Labai daug keliavau,
todėl mes matydavomės vos kartą per mėnesį.
Bet aš jaučiau jai tuos jausmus,
kuriuos šitiek metų laikiau demoniškais.
Tada romantinė meilė nebeatrodė tokia jau bloga.
Ji mane palaikė
ir aš jai tikrai rūpėjau.
Tie santykiai ištirpdė mano širdį taip,
kaip nė nebūčiau pagalvojęs.
Bet viską slėpiau. Niekas grupėje apie tai nežinojo.
1999-aisiais
magnetinis polius pasislinks ir žmonija bus sunaikinta.
1999-aisiais, grupė vis mažėjo.
O likę nariai,
buvo labai priklausomi vieni nuo kitų, kad išgyventų.
Štai.
Kai kurie mano užrašai.
"Operacija: Saugi vieta."
Daug kalbėjomės
apie polių pasislinkimą, ypač Fredžiui mirus.
Išgyvens tik 1% žmonijos.
Pradėjome kurti planus.
Nusivesiu jus į viršų ir parodysiu,
kaip visa tai iš tikrųjų veikia.
Turėjome pradėti kaupti maistą ir išmokti gyventi be elektros.
- Slėptuvė. - Mažas bunkeris apačioje?
- Taip. - Žinosim, kur eiti, kai kris bombos.
Jie tikėjo, kad artėja
kažkokia pasaulinė katastrofa
ir kad ši vieta yra viena iš saugiųjų.
Jiems priklausė žemės sklypas aukštai kalnuose su urvais,
ir visi turėjo ten vykti.
KRITINĖ SITUACIJA KELIO ATGAL NEBEBUS
Kaip tai turėjo įvykti? Ar skaičiavimai buvo tikslūs?
Tada pokalbiai pakrypo link ginklų.
TUOJ UŽVIRS TIKRAS PRAGARAS
Mokėmės šaudyti.
Turėjau šautuvą ir 45-o kalibro pistoletą.
Reikėjo kaupti atsargas ir pasiruošti gynybai.
PASIRUOŠKITE LAIKYTIS IR KAUTIS IKI GALO
Viskas labai greitai išsigimė.
TOMPSONO PARDUOTUVĖ IR GRILIS
O taip, jie turėjo rimtą arsenalą.
Turėjo sandėlius, pilnus išgyvenimo reikmenų,
kad išgyventų, kol viskas nurims.
O tada jie išlys ir išgelbės visus.
Tuo metu buvau ten vienintelė moteris,
ir vieną vakarą mano vaikinas mane pasisodino ir pasakė:
"Tam, kad išgyventume, visi turime būti išvien.
Taip būtų sąžiningiausia."
Tada paklausė: "Ar sutiksi mylėtis ir su kitais vaikinais,
ir jei taip – su kuriais?"
Buvau šokiruota ir pasibaisėjusi.
Pasakiau: "Turbūt juokauji."
Neištariau nė vieno vardo. Jis supyko.
Pasakiau, kad nė nesvarstysiu apie tai.
Pabaigoje nusprendėme, kad mums reikia moterų,
kurios po katastrofos atkurs žmoniją ir auginti "apšviestuosius".
Kaip prastame mokslinės fantastikos filme.
Artėjant tūkstantmečio pabaigai,
turėjo prasidėti įvairūs pokyčiai Žemėje,
kils cunamiai ir uraganai.
Ėmėme pirkti auksą ir sidabrą,
nes manėme, kad tai bus vienintelė valiuta.
Tuo metu skridau į fotosesiją Londone,
ir mačiau, kad ekonomika nežlunga.
Jokių cunamių ar žemės drebėjimų.
Dabar tai skamba absurdiškai,
bet pamažu ėmė grįžti mano kritinis mąstymas.
Tada ėmiau sakyti kitiems,
kad jie gyvena užsidarę į savotišką burbulą.
Sakiau, kad pasaulyje nieko nevyksta.
Dėl to mane užsipuolė.
To paties pokalbio metu nutariau, kad blogiau jau nebus ir pasakiau:
"Beje, aš su kai kuo susitikinėju."
Užvirė tikras pragaras.
"Kaip suprasti, susitikinėji?"
Tada jie pasakė, kad turiu su ja išsiskirti,
kad nesu sąžiningas nei sau, nei jai.
Klausė, ką sau manau.
Pateikė viską taip, lyg elgčiausi su ja blogai.
Ir kad ji nežino, su kuo susidėjo.
Todėl pasakiau Donai:,
"Maniau, kad noriu šių santykių, bet tada persigalvojau."
Tai buvo be galo žiauru.
Tai, kaip su ja pasielgiau,
nedavė man ramybės.
Tada prasidėjo laikotarpis, kai jie nutarė
gelbėti mane nuo savęs paties.
"Jis aiškiai kraustosi iš proto. Jis ten neišgyvens.
Parsivežkime jį atgal į Šiaurės Karoliną.
Turime jį laikyti užrakintą."
Versdavo jį dirbti juodžiausius darbus, kad išmokytų nuolankumo.
Turėjau keltis pirmas, o gultis paskutinis.
Dirbau darbus, kurių nenorėjo dirbti niekas kitas.
Sulaukiau skambučio: "Atvažiuok į namą prie ežero.
Džonui blogai."
Įėjau į virtuvę, o ten sėdėjo Džonas.
Visiškai palūžęs sėdėjo prie stalo
su nuskusta galva.
Jis buvo visiškai plikas.
Pasakiau: "Dieve, kas nutiko tavo galvai?"
Jie jam liepė: "Taip, papasakok Meg, kas nutiko."
Jie liepė man persikelti į Šiaurės Karoliną
ir išsižadėti karjeros.
Širdyje žinojau, kad nesu tam pasiruošęs.
Bet jie pasakė: "Kad nejaustum pagundos
ir nė negalvotum apie išėjimą,
nuskusim tau galvą, kad nebegalėtum dirbti modeliu."
Prisimenu, žiūrėjau į veidrodį
ir galvojau:
"Po velnių, jeigu turėčiau plaukus, tikriausiai dabar būčiau Milane
ar Paryžiuje su Klaudija Šifer ar Sindė Kroford,
uždirbdamas 25 gabalus per dieną."
Maniau, kad nesu dvasingas, nes verčiau būčiau ten.
Tapau jų plikąja namų šeimininke.
Maniau, kad esu pats kaltas.
Jei tik būčiau mažiau arogantiškas ir panašesnis į juos,
nebūčiau atsidūręs tokioje padėtyje.
Bet kadangi kažkuo esu ydingas ir manyje kažkas negerai,
jaučiau, kad jie niekada nenuleis rankų.
Galvojau: "Nemanau,
kad kada nors atitiksiu jų standartus."
Galiausiai pasiekiau tašką, kai daugiau nebegalėjau.
Ir suplanavau savo pabėgimą.
Nuvažiavau į oro uostą ir išskridau.
Atvykau į Niujorką. Susikroviau daiktus.
Ketinau ten likti vos vieną naktį prieš išvykstant.
Be abejo, jie pasirodė prie mano durų Niujorke.
Prisimenu, vienas iš jų atsisėdo tarpduryje,
kad vidury nakties negalėčiau pabėgti.
Miegojau prie lango ir jau svarsčiau iššokti pro jį.
Bet neiššokau.
Ir jie parvežė mane atgal į Šiaurės Karoliną.
Išbuvau ten daugiausia keturias savaites.
Ir nutariau, kad šįkart manęs nesugaus.
Nė už ką.
Buvo liepos 4-osios savaitgalis.
LIEPOS 4, 1999 METAI
Prieš išvykdamas parašiau laišką,
kuriame įspėjau visus, kad nebegrįšiu.
"Aš oficialiai pasitraukiu.
"Viskas, ką apie mane sakėte, yra tiesa.
"Esu beviltiškas savanaudis. Tingiausias žmogus iš visų.
"Iššvaisčiau savo gyvenimą.
"Nusipelniau likusį gyvenimą praleisti tarp tokių pat šiukšlių.
"Deividai, tu visada sakei:
"Kai viskas griūva, pasimato tikrasis žmonių veidas."
Aš pašiurpstu pagalvojęs apie kainą, kurią teks sumokėti.
"Negana to, kad išdaviau Fredį ir visas jo vertybes,
bet dabar, jūsų visi, kaip nuolat kartojau,
vieninteliai mano tikri draugai,
daugiau manęs nebepamatysite.
"Pasirašo Šūdo Gabalas."
ŠŪDO GABALAS
Paprašiau taksisto
atvažiuoti manęs 2:30 ryto,
tikėdamasis, kad visi jau miegos.
Turėjome du vokiečių aviganius, todėl turėjau išslinkti tyliai
ir nuraminti šunis.
Įvažiavimas buvo išklotas žvyru,
jis tęsėsi apie du su puse kilometro nuokalne per mišką.
Vos pajutęs, kad manęs nebesigirdės,
Pasileidau bėgti.
Ir dingau.
Po to nė karto nebegrįžau.
Prisimenu, paklausiau vieno iš vyrukų: "Kur Džonas?
"Senokai nemačiau jo. Gal grįžo į Niujorką?"
Jie pasakė, kad jis išėjo ir nebegrįš.
Tada liepė daugiau apie jį neklausinėti.
Išvykau į Kaliforniją. Stengiausi atsidurti kuo toliau.
Turėjau apie 3000 dolerių. Nežinojau, kur eiti.
1999 METAI LOS ANDŽELAS, KALIFORNIJA
Pamenu, Hoitas paskambino ir pasakė,
kad jam labai blogai.
Jis buvo smarkiai sumuštas.
Smegenys buvo tarsi išsijungusios.
Jį palaužė tiek morališkai, tiek dvasiškai.
Jis buvo kaip zombis.
Pasakiau: "Klausyk,
gali likti čia tol,
kol suprasi, ką nori veikti gyvenime.
Būk čia, kad nereiktų jaudintis dėl sąskaitų."
Fabio neįtikėtinai ištikimas.
Jei tapai jo draugu, tokiu būsi visą gyvenimą.
Nežinau, ar jis instinktyviai nujautė,
ar buvo tiek užimtas savo karjera,
bet tuo metu jis elgėsi
lyg niekur nieko.
"Atvažiuok, pasilik. Eime į sporto salę.
Jokių klausimų."
Nė nepaklausė, kodėl nusiskutau galvą.
Pamelavau, kad to reikalavo fotosesija.
Hoitas buvo nepaprastai sėkmingas modelis,
bet staiga liko visiškai basas.
Tie žmonės buvo tikri piranijos. Paliko jį be nieko.
Būdamas pas Fabio
galėjau atsigauti
ir suvokti savo jausmus.
Vis dar svarsčiau apie grįžimą.
Hoitas buvo nuoširdus ir labai atvirai apie tai kalbėjo.
Žinojau, kad ši diena išauš.
Anksčiau ar vėliau gyvenimas voš tau į snukį,
ir suprasi: "Dieve, mane visą laiką mulkino."
Pasakiau jam: "Dažniausiai žmonės, atsidūrę tokiose situacijose,
puola kaltinti kitus.
"Realiame gyvenime tango šokamas dviese."
Jį įtraukė į tą grupę,
bet buvo užtektinai sumanus ištrūkti ir suprasti, kad suklydo.
Ir pradėti galvoti, ką daryti toliau.
Maždaug po metų nėjau pietų
su draugu Beverli Hilse.
Ten dirbęs metrdotelis mane atpažino ir paklausė: "Jūs Hoitas Ričardsas?"
Aš atsakiau: "Taip." O jis tarė: "Daras mano draugas."
Nežinojau, kaip reaguoti.
Tada pasakiau: "Perduok Darui, kad gyvenu Los Andžele ir esu vienas."
Tikėjausi, kad jis pagaus užuominą
ir supras, ką noriu pasakyti.
Po trijų savaičių gavau skambutį.
Neatpažinau balso. "Labas Hoitai. Čia Daras."
Atsakiau: "Labas, Darai!"
O jis: "Skambinu iš savo terapeuto kabineto."
"Jis liepė tau paskambinti."
Kai pagaliau susitikome, pasakiau jam:
"Man jau gana Šiaurės Karolinos."
Papasakojau, kad prieš pat išvykdamas iš ten,
linksminausi bare.
Bet kai įsėdau į mašiną, išgirdau:
"Vuuu-vuuu-vuuu!"
Mašinoje turėjome užtaisytą šautuvą, todėl nestojome.
Įvažiavome į keliuką prie namų ir pasistatėme mašiną.
Iššokau iš mašinos. Policininkas išsikvietė pastiprinimą.
Ir mane pargriovė iš nugaros.
Ten buvo greitkelių patruliai, šerifai, policija, visur kaukė sirenos,
o vyrai rėkė ir staugė.
"Nesakykit jiems savo vardų!
Jie neprivalo nieko žinoti."
RUTERFORDO APYGARDOS KALĖJIMAS
Kai mus paleido už užstatą,
užpildėme dokumentus, nors pats nelabai supratau, kas ten.
Bet tai buvo tie patys dokumentai, kuriuos tie milicijos vyrukai
ir tas vyras iš Rubiridžo užpildė, sakydami valdžiai:
"Mes nepaklūstame jūsų valdžiai. Esame suvereni tauta."
Siaubingai supykdėme visą valstiją.
Jie pasakė advokatams bei privatiems tyrėjams,
kad laiko mus antivyriausybiniais teroristais.
Iš ryto atsibudau ir pagalvojau: "Velniop šitą šūdą!"
Paskambinau saviškiams ir palikau grupę.
Mirtinai bijojau tai padaryti.
Mudu su Daru tapome kambariokais.
Pirmus šešis mėnesius tiesiog bandėme perprasti tai,
ką patyrėme "Amžinose vertybėse".
Maždaug: "Ei, atsimeni tą įvykį?
Kaip manai, kas ten išties vyko? Juk tai buvo keista?
Kas ten vyko apskirtai?"
Pradėjome pamažu viską aiškintis.
Iš naujo prisiminti dalykus, kuriuos buvo sakęs Frederikas.
Kaip jau esame sakę anksčiau,
ir norime dar kartą pabrėžti: šios platformos skirtos skleisti žinias
plačiajai visuomene ir sustabdyti kultų plitimą,
naudojantis informacija,
o ne per baimę, kaltę ar prietarus.
Kultų nesustabdysi baime ir kaltės jausmu,
tik šviesiomis, spindinčiomis, nekintančiomis žiniomis.
Bet kas, kas verčia jus klauptis ar garbinti jų fizinį pavidalą,
yra pačių tamsiausių ir velniškiausių jėgų Žemėje įrankis.
Žmonės metų metus sakė: "Čia kultas.
Gal vis dėlto yra tikimybė, kad taip ir buvo?"
Galva tiesiog ūžė. Kurį laiką nė negirdėjau, ką jis sakė.
Aš prieš kultus.
Tegul niekas net nebando man aiškinti, kad esu kulte.
Paklausiau: "Ar daug žinai apie kultus?" O jis: "Na... nelabai."
Atsakiau: "Aš irgi. Bet nemanau, kad buvome kulte."
"Leisk man tuo pasidomėti."
Perkamiausia knyga buvo "Kovojant su kultų proto kontrole".
Proto kontrolė egzistuoja.
Protingi, išsilavinę žmonės gali būti apgauti.
Stivas Hasanas, buvęs munistų narys.
Užverbuotas vykdyti siaubingus dalykus.
Pagalvojau sau: "Va čia tai kultas."
Bet knygą nusipirkau.
Pirmi 60 ar 70 puslapių buvo apie tai, kaip jis buvo užverbuotas.
Būtų užtekę pakeisti vardą
ir ten būtų buvusi mano istorija...
Tai buvo kertinis momentas mano gyvenime.
Man to reikėjo kaip oro.
Nors ir skaudėjo, nors buvo sunku, man to reikėjo.
Paskambinau keliems žmonėms į Šiaurės Karoliną.
Pasakiau: "Jūs esate kulte. Jums išplautos smegenys."
Žinojau, kad mano žodžiai jų nepasieks.
Bet tai buvo geras jausmas.
Džonas susisiekė su manimi ir pasakė: "Meg, tai kultas.
"Tai visada buvo kultas."
Pamenu, mano vaikinas vis kartojo:
"Čia ne kultas ir tu čia, mali šūdą."
Jis mane visaip išvadino.
Aprėkė.
O aš, aišku, puoliau į isteriją.
Drebėjau ir galvojau: "Kaip man iš čia dingti?"
Turėjau tėčio pistoletą ir iššoviau į lubas.
Ir vos tai padariau, pagalvojau: "Šventas šūde."
Man buvo šokas.
Kai jie atsisuko prieš Meg,
tada įsivėlėme ir mudu su žmona.
Tada išvydome tamsiąją tos grupės narių pusę.
Jie tikrai grasino Meg.
Aš tiesiog nebegalėjau, viskas. Man buvo baisu,
todėl susikroviau daiktus ir grįžau namo.
Tuo metu buvau praktiškai be pinigų,
bet mintyse vis vien tikėjau,
kad visada galėsiu parduoti brangakmenius,
už kuriuos sumokėjau bent 200 000 dolerių.
PERLŲ ŽIEDAS LOTOSO FORMOJE SAFYRINIS ŽIEDAS
Juos visus įvertino,
ir tie šeši ar septyni brangakmeniai buvo verti apie 11 000 dolerių.
Tada supratau, kad buvau apgautas.
Tie vyrukai Šiaurės Karolinoje vis dar gyveno name,
kurį padėjau įsigyti.
Turėjo verslų, kuriuos aš finansavau...
Labai supykau ir galiausiai padaviau likusius narius į teismą.
Ketinu bylinėtis su likusiais,
ne vien dėl pinigų, or ir dėl to,
ką jie daro ir kam atstovauja...
Nežinojau, kaip viskas baigsis.
Bet mano advokatas manė,
kad kova bus arši.
Jis buvo pasiryžęs susigrąžinti savo pinigus,
nes vyrukai Šiaurės Karolinoje bandė parduoti namą prie ežero,
ir išparduoti visa kita.
Jie turėjo 36 bendroves, o tai rodo,
kad ten tikrai vyko kažkas nešvaraus.
PERVEDIMAI NEBUVO ATLIKTI UŽ REALIĄ VERTĘ
Mes tiesiog juos prispaudėme, ir tai privedė prie mediacijos.
Su manim susisiekė Džonas Hoitas.
Pasakė: "Paduodu visus į teismą ir bandau atgauti pinigus.
Ar gali padėti?"
Man atrodo, jis norėjo manęs savo pusėje,
nes anuomet buvau buhalteris.
Jis pasakė,
kad po visko duos man 10 000 dolerių."
Taigi, mudu nuvažiavome į namelį.
Tądien pirmąsyk po 13 metų išvydau tą namą.
Tuo metu jų buvo likę kokie penki.
Kol kalbėjomės,
jie niekaip nesiliovė melavę.
Bet labiausiai mane sukrėtė žinojimas,
kad vos prieš dvejus ar trejus metus,
būčiau sėdėjęs toje pačioje stalo pusėje
ir melavęs kartu su jais.
Viskas buvo miglota ir nešvaru, nes nesilaikėme pasaulio normų.
Gyvenome pagal kitus standartus.
Ir galiausiai priėjau prie to,
jog nebegalėjau būti to dalimi.
Išėjau, laikydamas save nevykėliu.
Štai kur stovėjo namas. Ten.
Jie tikėjosi viską parduoti už milijoną.
Ir namą, ir sklypą.
bet jų planas žlugo.
2002 metais,
su mano advokatu susisiekė jų advokatas,
todėl supratome, kad yra galimybė visa tai kažkaip išspręsti.
Taigi susitarėme,
ir iš esmės likvidavome visą turtą, susijusį su "Amžinomis vertybėmis".
Taigi, šios grupės faktiškai nebeliko.
Galėjau su tuo susitaikyti.
Nežinojau, kas po to nutiks likusiems
ir tada man tai visai nerūpėjo.
Tiesiog norėjau gyventi toliau.
559 R.T. HOITAS JAUN.
Sunkiausia buvo suvokti, kad pasukęs šiuo keliu,
įskaudinau daugybę žmonių.
Negali išgydyti kitų žmonių žaizdų, bet aš nuoširdžiai stengiausi
atkurti ryšį su savo šeima.
Kai grįžau pas juos,
mama jau sirgo vėžiu.
Aš tik paklausiu...
Nemačiau mamos visus tuos metus.
Kai pagaliau grįžau,
ji jau buvo su peruku,
nes jai buvo taikoma chemoterapija...
Ji buvo tokia drąsi.
Mes negalėjome tavęs pasiekti.
Ir aš vienintelė supratau, kad tu esi kulte.
Kai Džonas paliko kultą,
tais metais jis prisijungė prie mūsų per Kalėdas.
Tai buvo pirmas kartas,
kai jis išvydo mano žmoną ir vaikus.
Čia Helena. O čia Metjus.
Džonui prireikė laiko vėl tapti savimi.
Tai būtų sunku bet kuriam.
Nemanau, kad kas nors greitai iš to išsivaduoja.
Gerai. Sveiki. Aš Džonas Hoitas.
Dabar man 41-eri
ir man buvo baisu grįžti namo.
Kai mamos liga ėmė stipriai progresuoti,
tapau pagrindiniu jos slaugytoju.
Kažkokiu keistu būdu buvau tam pasiruošęs,
po visko, ką teko patirti Fredžiui merdėjant.
Ji kartojo, kad mane myli.
Ir kad supranta.
Esu dėkinga Dievui ir dėkoju jam.
Manau, kad mano maldos padėjo
sugrąžinti tave namo.
Nemačiau jos dvylika metų.
Ji vis kartojo,
kad jautė, jog esu savotiškame kalėjime.
AŠ dar spėjau jai pasakyti,
kad jos maldos buvo išgirstos ir tikrai padėjo.
Jaučiausi siaubingai.
Praleidau tiek daug vestuvių ir išleistuvių.
Visad buvau kviečiamas.
Bet visus nuvyliau.
To laiko nebesusigrąžinsiu. Bet...
Mamos liga suteikė progą
įrodyti savo šeimai,
kad tikrai sugrįžau.
Atrodo neįtikėtina,
prisimenant praeitį, suvokti,
kad būnant 16-os,
eidamas į paplūdimį susitikti su draugais,
pakreipiau savo gyvenimą kulto link.
Vasarą gyvenu Nantakete.
Pas mane apsistoja daug žmonių.
Jie iš...
Šiandien tebebandau išgyti, atleisdamas sau,
ir bandydamas suvokti, kaip tai nutiko,
kad atkreipčiau kitų dėmesį
į įspėjamuosius ženklus, kurių pats nepastebėjau.
Papasakok, kuo tai panašu į kitų kultų elgesį.
Niekas nestoja į kultą. Ji nežino, kad tai kultas.
Pirmiausia užmetamas masalas.
Kuo daugiau kalbėjau apie kultą ir Fredį,
tuo dažniau žmonės pradėdavo
lyginti tai su savo gyvenimu.
"Tai primena santykius su mano tėčiu,
"mama, bosu ar treneriu."
Man buvo tik 16, mano gyvenime daug kas vyko.
Žmogus, kurio meilės ir palaiminimo sieki,
tave išnaudoja ir kontroliuoja.
Visų tų pokalbių su žmonėmis metu,
nesu sutikęs nė vieno,
kuris nebūtų patyręs panašių santykių.
Tiesą sakant, nesąmoningai buvau verbuotojas.
Esu atsakingas už tai,
kad atvedžiau daugybę žmonių
pas Fredį ir į "Amžinas vertybes".
Ir turiu kažkaip su tuo gyventi.
Tik neseniai atsiliepiau į Hoito skambutį.
Ir žinote,
pirmiausia įsipyliau taurę škotiško
ir išgėriau ją iki dugno.
Tada atsiliepiau.
Tai buvo geras pokalbis.
Jis išreiškė apgailestavimą, o aš jam pasakiau,
kad tai, kas mane nuskriaudė ar sužeidė,
manęs neapibrėžia.
Įsitraukimas į kultą
ir buvimas viena iš Fredžio aukų nėra mano istorija.
2002 M. DŽEKĖ TAPO PIRMĄJĄ MOTERIMI, ŠIUO MARŠRUTU ĮKOPUSIA Į "EL CAPITAN"
Taip, man tai nutiko.
bet išmokau daryti geresnes klaidas ir rizikuoti,
ir nesiliauti mesti sau iššūkių.
Kalbėdamasi su Hoitu, suvokiau koks jis jautrus.
Vertinu tai, kad jis edukuoja žmones.
Deja, proto kontrolė veikia visus, kai tik tampi jai imlus.
Net nepastebėsi, kaip tai nutiks.
Kulto idėja nėra nauja.
Politinės sistemos naudoja šiuos metodus.
Religijos irgi juos naudoja.
Manipuliuojama mūsų baimėmis.
Kai buvau "Amžinų vertybių" narys,
žiūrėdavome į kitas grupes ir sakydavome: "Taip, šita kultas."
DŽIMAS DŽOUNSAS KULTO LYDERIS
Bet niekados taip nematėme savęs.
Su manimi yra keturi amžini bendražygiai,
kuriuos pažįstu nuo tada, kai jiems buvo 16.
Džonas Hoitas, ką tik baigęs Prinstono universitetą.
Nelengva prisiminti pirmą kartą, kai sutikau Fredį,
ar ką nors iš grupės ir pripažinti:
"Mane apgavo", ir iš naujo permąstyti savo gyvenimą.
Tai buvo vaikinas iš Bruklino,
melavęs apie tai, kas jis yra ir kuo užsiima.
Jis sakė esąs našlaitis,
bet jo motina dar visai neseniai buvo gyva, man atrodo, iki 2023 m.
Vargšas Fredas, su juo žiauriai pasielgė.
Jis buvo geraširdis žmogus, niekada nebuvo sukčius.
Nebuvo jokio kulto. Nieko panašaus nebuvo.
Tokia yra tiesa.
DOROTĖJOS KEROL BALSAS FREDERIKO MOTINOS
Kai žmonės sutinka Džoną,
pirmas dalykas, kurį jis pasako: "Buvau kulte."
Žinau, ką jaučiu ir ko išmokau iš "Amžinų vertybių".
Ir tai nebuvo pabaiga.
Tai buvo tik mano dvasinės kelionės pradžia.
Todėl noriu apginti tai, kuo laikiau Frederiką,
ir tai, ko iš jos išmokau.
Galvodama apie "Amžinas vertybes"
net nežinau, ar pati vadinčiau tai kultu.
Turite prisiminti,
kad Frederikas buvo mano draugas.
Kai atsiskyriau nuo jo ir likau vienas,
man buvo šimtą kartų blogiau.
"AMŽINŲ VERTYBIŲ" POŽIŪRIS Į...
Bet, jei būčiau ėjęs tuo keliu iki galo,
gal būčiau pasiekęs daugiau.
Kas yra tas,
kuris šią akimirką žiūri šią laidą?
Fredis labai dėl to džiaugtųsi.
Jis būtų sužavėtas ir nematytų tame nieko blogo.
Jam patiktų, kad vis dar išlaikė savo poziciją.
Ir kad žmonės apie jį kalba net ir po tiek metų.
Mano gyvenimas primena muilo operą.
Jei įsivaizduotum viską,
kas nutiko tau bežiūrint TV laidą,
bet kam iš šalies atrodytų,
kad vienam sakau viena, kitu manipuliuoju.
Tai svarbiausia mūsų grupės žinutė jums.
Jei besąlygiškai nemylite vieni kitų, esate apgavikai.
Mūsų grupėje yra žydų, musulmonų, krikščionių, budistų ir induistų.
Mylim vieni kitus ir dirbam išvien.
Bandome parodyti, kad ir jūs taip galite.
Štai ką mes čia turime, visišką ir absoliučią meilę.
Ir mes tuo tikėjome.
Manau, Fredis buvo sužalotas.
Nemanau, kad jis suvokė, aks yra meilė.
Ir dėl to,
aplink jį buvo tiek skausmo.
Bet negaliu grįžti ir sakyti:
"Man išplovė smegenis, todėl esu nekaltas."
Aš atsakingas,
už viską, ką dariau, už smurtą, kuriame dalyvavau
ar kurį stebėjau nieko nedarydamas.
Nešiojuosi daug gėdos ir pažeminimo.
Geriausias gėdos priešnuodis
yra pažeidžiamumas.
O jį išreikšti galima
tik pripažįstant ir papasakojant savo istoriją.
Su visais trūkumais. Tiesiog imi ir papasakoji.
DŽONAS ANDREADIS ATSISAKĖ DALYVAUTI INTERVIU
DEIVIDAS SYMENAS IR FRICAS DYKERMANAS
NEATSAKĖ Į KLAUSIMUS APIE FREDŽIO MIRTĮ.
HOITAS DIRBA AKTORIUMI, RAŠYTOJU, FILMŲ IR TINKLALAIDŽIŲ KŪRĖJU
JIS TAIP PAT KONSULTUOJA ŽMONES, PATYRUSIUS KULTO TIPO SANTYKIUS
HOITAS IR DONA YRA SUSIŽADĖJĘ
Subtitravo: Ligita Ragaišienė TransPerfect Media