Kell on 21 minutit kaheksa läbi.
Tänases pühapäevaõhtuses eriprogrammis
mängime teile suurimaid jõuluhitte.
Mul on jõulukaartidega oma teema.
Mu ema oli väga uhke meie jõulukaartide üle.
Jõulud peavad olema südamlikud, eks?
Igal aastal tegime pildi ja koostasime uudiskirja.
See on aastast 1974.
Mu ema kirjutas: "John, 12-aastane, 7. klass.
Sel sügisel korraldas ta mitu poiste-tüdrukute pidu,
mis on olnud üsna edukad.
Ta pöörab oma soengule ja riietusele palju tähelepanu."
Jah, selline ma olin.
Aga 1987. aasta jõulud
oli viimane kord, kui ma jõuludeks koju läksin.
Mu ema kirjutab: John elab Manhattanil,
aga käib palju Euroopas.
Me näeme pilte temast, aga peame kurbusega teatama,
et ta on perest võõrdunud."
Järgmisel aastal:
"Johnist pole ikka midagi kuulda peale piltide ajakirjades,
aga me armastame teda ja palvetame ta eest."
Ja seda kaarti ma ei näinud,
sest tolleks hetkeks olin lõpetanud oma perega suhtlemise.
Kirjad saadeti tagasi.
Selles on kirjas:
"Sest ma olen su ema."
"Sa saad 28-aastaseks ja me pole sind aastaid näinud.
Me ei pruukinud olla täiuslikud vanemad,
aga vähemalt tea, et me armastasime sind.
Me ei taha surra ilma sind enam nägemata."
Jeerum.
KALLIS JOHN
1990. aastal, kui Vanity Fairi artikkel ilmus,
leidsime kultusest lahkumise nõustaja,
kes aitas meil kohtumise korraldada.
Mu vanem vend Rory võttis minuga ühendust ja ütles:
"Veedame poistega ühe nädalavahetuse Newportis Rhode Islandil."
Ma poleks niisama midagi sellist teinud.
Aga Rory oli mind alati toetanud,
nii et ma usaldasin teda.
Nõustaja selgitas meile,
et selline vahelesegamine ei meeldi inimestele.
Teil on ainult üks võimalus.
Esimene päev seilasime ja tegime muid Nantucketi tegevusi.
Järgmisel päeval nautisime koos hommikusööki,
kui äkitselt sisenes kolm meest.
Ma mäletan end mõtlemas: "Mis siin toimub?"
Me ütlesime Johnile: "Kuule, me muretseme su pärast
ja need nõustajad tahavad sind aidata."
Mu perifeerne nägemine kadus äkitselt
ja kõik muutus väga väikseks.
Ma tundsin end kui loom puuris.
Aga me läksime hotellituppa tagasi ja rääkisime kuskil 12 tundi.
Meile tundus, et asjad läksid päris hästi.
Nii et kõik läksid magama,
et järgmisel hommikul vestlust jätkata.
Meid äratati kuskil kell neli öösel.
John oli läinud.
Me kihutasime lennujaama
ja leidsime ühes nurgas redutamas
Johni, kes oma lendu ootas.
Nüüd hakkasime kõvemini peale käima.
"See on sinu elu. See on su pere.
Sa pead sellest teisest grupist lahkuma."
Ja siis kutsuti reisijaid lennuki peale.
Me ütlesime talle uuesti: "Ära mine."
VÄLJUMISED UNITED AIRLINES
Aga ma tundsin end nii reedetuna, et pöörasin neile selja ja lahkusin.
Nad vaatasid üksteist ja ütlesid:
"Me vist ei näegi teda enam kunagi."
See sekkumine ei läinud plaanipäraselt.
WBAB-s on Frederick von Mierers.
Teeme väikse pausi ja laseme Fredericki häälel puhata.
Mu hääl on pisut madal, sest olen palju tööd teinud.
Aitab rääkimisest. Lase häälel puhata.
Ma räägin ju sinuga. - Ma tean.
Keegi ei teadnud tervet lugu,
aga Frederick oli jäänud nõrgaks ja ta kaal hakkas langema.
Me mõtlesime, et tal on sisekõrva põletik,
sellepärast ta ongi nii nõrgaks jäänud.
Ta higistas öösiti. Tal oli kehv enesetunne. Kaalulangus.
Ma mõtlesin, et midagi on valesti.
Ma teadsin, et Frederickil oli palju seksuaalpartnereid.
See oli tema eesõigus.
Ma ütlesin: "Me peaksime HIV-testi tegema."
Minu test oli negatiivne,
aga ta ei tunnistanud, et tema test oli positiivne.
See hirmutas mind väga.
Kas ma peaksin teistele ütlema?
Ei. Ma ei pea ja ma ei teinud seda.
Me hoidsime seda salajas.
Kuid Frederick tahtis juhuslike seksuaalvahekordadega jätkata.
Oota. Kas sa uskusid, et ta seksib teistega,
olles ise HIV-positiivne?
Ma usun küll, aga ma ei näinud seda otse.
Samal ajal ma mõtlesin: "See on hullumeelne."
Ma olin hirmul,
aga ma otsustasin, et temaga tuleb rääkida.
Ma ütlesin: "Frederick, ma olen kogu selle aja sinuga.
Aga ütle mulle: kas sa mõtled ikka selge peaga?"
See ainult ajas ta närvi.
Siis ta virutas mulle taldrikuga vastu pead.
Ta lõi mind näkku, mul hakkas verd ninast jooksma.
Ta karjus: "Kuradi lollpea! Kasi mu silmist!"
Ma mõtlesin, et äkki ta veab mind ninapidi.
Ma lubasin, et olen lõpuni ta kõrval.
Paul Hinton.
Mina olen ainus, kes teab, et Frederick on tõsiselt haige.
Kas ma ei peaks teda aitama?
Kuid tal oli silmis selline pilk.
See polnud inimlik. See polnud Frederick.
Mind üllatab, et Paul ta pealuud ei murdnud.
Paul läks kohalikku politseijaoskonda,
aga ta ei tahtnud süüdistust esitada,
sest ta kartis, et asjad lõppevad tema jaoks kehvasti.
Ma kartsin, et Frederick kasutaks mu otsust lahkuda minu vastu ära.
Mis siis, kui Frederick meid kõiki süüdistama hakkab?
Ma olen ju ikkagi ühte koma teist teinud,
täitnud ülesandeid, kantinud raha, ajanud vääriskividega salaäri.
750 000 dollarit müügist.
Noh, ütleme siis otse välja.
Veerand kilo psühhedeelseid seeni sügavkülmas ja kõike muud.
Nii et kui keegi su peale kaebab, siis oled omadega sees.
Aga lahkudes ma mõtlesin: "Ma hoian suu kinni."
Mul oli väga raske lahkuda,
sest ma kõhklesin endas kogu oma ülejäänud elu.
Lõpuks astusin sõjaväkke. Ma läksin USA maaväkke.
Ma olin 25-aastane ja pidin ennast koguma.
Samal ajal
hakkas Fredericki keha üles ütlema.
Ta immuunsüsteem hakkas üles ütlema.
Kui Frederick jäi aina haigemaks,
mõtlesin: "Ta peab Põhja-Carolinasse minema.
Küll ta seal kosub ja siis on kõik jälle korras."
LURE'I JÄRV PÕHJA-CAROLINA
Ma sõidutasin Fredericki meie New Yorgi korterist Lure'i järve äärde.
Ta oli kõik päevad voodis,
nii et me pidime teda lamatiste tõttu ümber pöörama.
Me ei teadnud, et ta on AIDS-i suremas. Me arvasime, et see oli põletik.
Ta ei öelnud kellelegi.
Fredericki tervise halvenedes
oli tema peamiseks hooldajaks üks Igaveste Väärtuste mees.
Ta nimi on David Seaman.
Täna on meiega dr David Seaman.
Kiropraktika eesmärk on keha strukturaalne süsteem tasakaalu viia.
Grupiga ühinedes oli David kiropraktik.
Frederickil olid tekkinud füüsilised probleemid
ning David ravis teda kiropraktikaga.
Nii sai temast meie oma kiropraktik
ja ta kohendas meil kõigil keha siit ja sealt.
Aga mul polnud kunagi sooje tundeid ta vastu.
Frederick ütles, et eelmises elus
oli David Seaman Frederickil pea maha lõiganud
ning et David oli nüüd siin, et seda karmat heastada.
Kas ka sina tulid teiselt planeedilt
või teisest päikesesüsteemist?
Tulin küll. - Tulid?
Aga see pole oluline.
Fredericki haiguse süvenedes tekkis võimuvõitlus.
David tahtis võimu haarata. Ja siis oli veel üks mees nimega Fritz.
FRITZ DIEKMANN ENDINE IGAVESTE VÄÄRTUSTE LIIGE
Fritz oli Saksa televisiooni
New Yorgi kontori tippjuht.
Ta oli sama vana kui Freddie ja ta oli käsuahelas teine.
Ta käitus teistega
nagu ta oleks asepresident.
Ja...
Jah.
Paus? Olgu. - Jah, mul on aega vaja.
Jah, kurat.
Ma olin Renos Nevadas
GQ jaoks pildistamas, kui mulle helistati.
Frederick oli juba ühe jalaga hauas
ja ma pidin tagasi tulema,
et temaga hüvasti jätta.
Ma eitasin täielikult seda, et ta on surma äärel.
Fritz ja David võtsid üle ja hakkasid võimutsema.
Selleks hetkeks oli Frederick kui elav luukere.
Ainuüksi Fredericki nägemine oli raske.
Mulle anti väike pudel tilgutiga,
mis pidi olema vett täis.
Nad ütlesid: "Kui tal on raske,
siis anna talle paar tilka, kui see tundub vajalik.
Vaata, et ta vett jooks."
Kuid hiljem avaldas David Seaman meile,
et me andsime talle
mingit sorti morfiini või midagi,
et tema suremist kiirendada.
Aga tollal ei teadnud seda keegi.
Neis pudelites oli justkui mürk
ja meie tegelikult mürgitasime teda,
kui me arvasime, et lihtsalt niisutame ta huuli.
Siis me istusime köögis.
Fritz astub väga tõsisel ilmel sisse
ja ütleb lihtsalt: "Frederick on lahkunud."
Ma muutusin tuimaks.
Ma ei teadnud, mida mõelda. See oli uskumatu.
Omaenda taevakalendrisse
oli Frederick teinud
1990. aasta 28. jaanuari ja 9. veebruari vahele
märke: "Elu lõpp."
Ja ta suri 4. veebruaril.
See oli just selles ajavahemikus. Nii et tehke sellest omad järeldused.
Mõistke, et see Maa on vaid vahepeatus.
Surres liigud sa aeglaselt järgmisele võngete oktaavile.
Koht, kuhu sa lähed,
ja see on väga tähtis, sõltub sinu elust.
Selle tõttu näevadki paljud enne surma,
kuidas terve nende elu silme eest läbi jookseb.
Kas sa mäletad viimast vestlust meelemärkusel Frederickiga?
Ma ütlesin, et armastan teda.
See on mu viimane mälestus.
Kas sa ta reaktsiooni mäletad?
Ta naeratas. Ta ei suutnud enam rääkida.
Hiljem saime teada, et kui Frederick lahkus,
olid David Seaman ja Fritz Diekmann tema juures
ning Davidi sõnul surus Fritz Frederickile padja näkku,
et ta elu lõpetada.
Kui me Fritzi käest küsisime, tunnistas ta selle üles.
Kuid arutluse käigus leidsime,
et see oli halastussurm.
Oli näha, et Fritz ei tahtnud seda teha,
tal polnud seda lihtne teha.
Ja ma tundsin talle kaasa.
Daamid ja härrad, teil on palju, mille üle mõelda.
Valgustatud juhid, kosmoserahvas ja ülestõusnud olendid.
Igavesed Väärtused soovivad teile head ööd.
Mõned tunnid pärast Fredericki lahkumist
tuli Fritz meie ette, kes me olime
kahestes ja kolmestes puntides.
Me üritasime naerda
ja meenutada häid aegu Frederickiga.
Ta ütles: "Ärge tehke seda. Frederick suri. Peame edasi liikuma."
Ta oli väga järsk ja külm oma käitumises.
Frederick on läinud ja kogu see elu on nüüd läbi.
Alguses tahtis David Fredericki krematooriumisse saata,
aga enne seda tuli teha lahkamine.
Siis anti diagnoos,
et tal oli AIDS.
Kui sai teatavaks, et tal oli AIDS,
ei rääkinud me enam
halastussurmast.
Sellest sai grupisisene saladus,
mida kõik teadsid,
aga mida keegi avalikuks ei teinud.
RUTHERFORDI MAAKONNAS SURI "TULNUKAS"
PINTSAKLIPSLASTE SEKSIGURU MÕISTATUSLIK SURM
Pärast seda pidime Igavesed Väärtused ümber korraldama.
Just siis võttis Fritz juhtimise üle.
Kuid tal polnud Freddie taipu ega iseloomu.
Ja kuue kuu järel
hakkas ülejäänud grupp talle vastu.
Me hakkasime justkui mässama.
Me läksime tagasi New Yorki
ja nad lukustasid ta enda korterisse ega lubanud tal lahkuda.
See kestis kaks või kolm päeva.
Talle öeldi, et ta peab lahkuma
ning ta sunniti
Igaveste Väärtuste varadest loobuma ja ta lahkus.
Selle tagajärjel tekkis grupis lõhe.
Osa inimestest toetasid Fritzi ja teised ühinesid meie poolega.
Ma olin ajutiselt juhtpositsioonil
kuskil kuu või kaks,
kus me mõtlesime: "Mida me edasi teeme?"
Aga et päriselt hoida
juhtpositsiooni Igavestes Väärtustes
tuleb teistele vastu astuda ja neid alavääristada.
Kahjuks pole mina selleks valmis.
Nii et mind tõrjuti peagi kõrvale.
Mida sa tol hetkel grupist mõtlesid?
Ma mõtlesin, et asjad on päris pekkis.
Kas see oli üldse enam äratuntav?
Mulle mitte.
Seal oli paar isikut, kelle puhul ma tundsin,
et neil pole mingit huvi spirituaalsuse vastu,
kes olid seal vaid enda himude rahuldamiseks.
Midagi minus ütles:
"See on vale. Sa pead lahkuma."
Aga kui ma teatasin, et lahkun grupist,
seoti mind tooli külge ja siis mind nahutati poolteist päeva.
"Frederick ei tahaks seda. Sa ei järgi oma teekonda."
Olid sa terve aja ärkvel?
Ma ei mäleta, et oleksin maganud.
Aga nad arvasid, et ma lahkun Fredericki vääriskividega või midagi.
Nii et enne kui mul minna lasti,
kooriti mind aluspükste väele
ja siis lasti mul minna aluspükste väel, riidekott käe otsas.
Nii ma grupist lahkusin.
Tollal valmistus ringkonnaprokuröri büroo
neid kohtu ette viima.
Frederick oli sahkerdanud vääriskividega mitme miljoni dollari väärtuses.
Aga mulle öeldi, et kuigi rahast oli jälg alles,
tähendas Fredericki surm seda,
et nende kaasus, mida nad tahtsid kohtu ette tuua,
polnud enam piisav ning nad pidid kohtuasjast loobuma.
Kui Frederick ära suri,
arvasin ma, et grupp kaotab oma hoo.
Et sellega on asjal lõpp.
Nii et mind väga üllatas, et see veel nii pikalt edasi kestis.
1994 4 AASTAT HILJEM
...kuidas see lõppeb.
Järgnege talle.
Astuge sisse. Minge tagasi selle kohani ja alustage.
Pärast Fredericki surma
kolis enamus grupist Põhja-Carolinasse.
Freddie oli läinud. Fritz oli läinud.
Keegi ei oska kosmoserahvaga rääkida,
nii et me pidime nuputama, kuidas tulevast maailmalõppu üle elada.
Kuidas me seda teeme?
Londonis olles kirjutasin ma märkmepaberile
järgmised read:
"Frederick ütles meile korduvalt,
et meil on võimalus võtta ette oma eluga midagi,
mida pole varem tehtud.
Keegi meist ei tea, mis see täpselt on,
aga me teame, et meile on ette määratud see saavutada.
Selleks peame kokku hoidma, koos töötama ja üksteisest hoolima.
Ainus viis tulevikus ellu jääda on kogukonnas elades.
Me kõik teame, kui tähtsaks Freddie seda pidas.
Seega oleme me vabad indiviidid,
kes liituvad ühise eesmärgi, eneseteostuse nimel."
Põhja-Carolinas elasid kõik järve ääres koos.
Seal oli kuus magamistuba, igaühes kaks voodit.
Seal polnud mingit privaatsust.
Aga me olime juba nii pikalt koos elanud,
et see ei tundunud enam imelik.
Me lihtsalt elasime nii.
Põhja-Carolinas
oli igapäevane elu palju maisem.
Kui Frederick oli veel elus, siis vaatamata kogu hullusele
oli selle taga alati teatud spirituaalne eesmärk.
Kui armastad kõike tingimusteta,
saad osaks Jumala kõrgemast kokteilipeost Maal.
Frederick lasi alati sellist taevaliku tonaalsusega muusikat.
Sind viidi New Yorgist imelisse oaasi.
Aga ma mäletan üht hommikut Põhja-Carolinas.
David tõi maki ja "Mandolin Raini" kasseti.
Ja ta mängis seda kuradi laulu terve nädala, söögi alla ja söögi peale.
Ma mõtlesin: "Palun pane see kuradi laul kinni!"
Ja siis see algas jälle: "Kuula mandoliinide vihma..."
See oli teistsugune õhkkond.
Grupi tuumik oli kuivanud kokku kümne inimeseni.
Naisi enam polnud.
Me olime teadlikud, et oleme erinevad, et meil on väga kummalised uskumused.
Dr David Seaman.
Me otsustasime end mitte kutsuda Igavesteks Väärtusteks,
sest sel nimel oli halb maine.
Ja sellest algas meie jaoks uus ajastu.
Nad pidid looma mingi ehitusfirma,
et asi paistaks normaalsem.
BAT CAVE NAABRIVALVE PIIRKOND
Ma teadsin, et neil oli tollal kontor nimega Lotus Group.
Nad olid väga professionaalsed ja viisakad.
Mina mõtlesin: "Inimesed räägivad, et te olete mingid tulnukad."
No tule taevas appi!
Ma ei tundnud seal midagi hirmsat või ohtlikku.
Kohalikud kutsusid meid
helmestega homoseksuaalidest tähevaatlejateks,
nii et leiti, et oleks hea mõte, kui mõned tüübid
endale tüdrukud leiaksid.
Üks tüüpidest oli Megiga.
Meil tekkis kohene tõmme. Nagu paugust.
Ma olin nii meeletult armunud.
Mis iganes mulle nende kohta räägiti,
ma ei uskunud seda.
Ma lihtsalt ei suutnud seda uskuda.
Ma olin Põhja-Carolinas.
Ma sattusin sinna täitsa kogemata,
sattusin siin tööd leidma.
Pärast aastat siin hakkasin tuttavaid nägusid märkama.
Aga ma ravisin end teadlikult sellest kogemusest
ja mul polnud mingit huvi nende vastu.
Siis sain teada, et üks kunstnike kogukonna naine
sidus end Lotus Groupiga.
Elissa tuli üks päev mu kabinetti
ja ütles: "Ma tean neid tüüpe New Yorgist.
Ma olen nendega kokku puutunud.
On sul aimu, millised need inimesed on?
Nad pole sellised, nagu nad näivad olevat.
Sa ei taha nendega tegemist teha. Hoia neist eemale."
Ma silmitsesin teda ja ütlesin: "Ole ettevaatlik."
Ja ta eiras mind. Ta ei tahtnud seda kuulda.
Ta tahtis kuulda, kui võrratud nad on.
Tollal ma lihtsalt
pidasin seda väikelinna keelepeksuks,
sedasorti asjaks.
Minu jaoks oleme me kõik sõbrad. Me töötame koos projektide kallal.
Me olime nagu perekond.
Mina jätkasin modellitööd ja reisisin palju.
Nii et kui kanal E! tegi erisaate
meesmodellide kohta,
pakkusin ma välja, et nad tuleksid Põhja-Carolinasse
minu sealset elu vaatama.
Tulge aga sisse. See on Lotus Group.
Meie kontor asub Põhja-Carolinas.
Me arvasime, et temast tehakse terve saatelõik.
See võib olla hea reklaam kõigile meie grupis.
Te vaatate kanalit E! - meelelahutuse autoriteeti.
Ma olin seda alati teha tahtnud.
Käsk oli, et ära ole veidrik.
Aga see kõik oli lavastatud ja võlts.
Üks tore asi Lotus Groupis töötamise juures
on see, et sind tervitab meie võrratu Blair.
Nad palkasid naise sekretäri mängima.
Ta polnud grupiliige.
Ma ei usu, et enne filmimist
oli Hoyt hetkekski Blairiga vestelnud.
Tema hoolitseb telefonikõnede eest.
Ta on väga tore neiu.
Ja meil oli piinlik õhtusöök, kus miskipärast
pidin ma ülikonda ja lipsu kandma.
Ma mäletan end Hoyti vaatamas ja mõtlemas: "Tõsiselt?"
"Millal me viimati koos õhtusööki sõime?"
Ta on kuuldavasti maailma enim tasustatud meesmodell,
kuid pärast kümmet aastat moetööstuses
pole edu Hoyt Richardsile pähe hakanud.
See E! telesaade.
Me ei näinud lõplikku versiooni enne kui see eetrisse läks.
Kui Hoyt ei tööta,
elab ta Põhja-Carolina mägede rahus ja vaikuses.
E! tegi saate ainult Hoytist.
Hoyt juhib ka ehitusfirmat.
Hoytil on need ärid ja pakub oma sõpradele tööd.
See tekitas grupis tugevaid pingeid.
Tore kuulda, me siis ei tülita sind enam.
Kuid Dave on selle kõige juht.
Sest sa pidid tagasihoidlikuks jääma.
Tema aga paistab silma.
Selle grupi kontekstis
kõndisin ma noateral, nagu paljud meist.
Meil tekkis peres aina rohkem häireid,
kuigi me pidime maailmalõpuks valmistuma.
Siin on meie tootmisruumid.
Kui Frederick oli veel elus,
siis ta kindlasti hellitas mind mingil määral
ning see tekitas palju tuska
mõnedes teistes liikmetes.
Asja teeb irooniliseks see, et ta ikka veel rahastab seda.
Ta oli pidevalt reisil, üks nädal Kariibi mere saartel,
järgmine nädal Rootsis, siis nädal Los Angeleses.
Reisides tekkisid mul sõbrad ja tutvused,
mis arenesid väljaspool gruppi.
Ma kohtasin Los Angeleses naist nimega Donna.
Ta oli kaunis brünett ja ma olin temast väga huvitatud.
Me hakkasime koos aega veetma ja see oli väga kohatine.
Ma reisisin nii palju
ja nägin teda kord kuu või kahe jooksul.
Aga mul olid tema vastu sügavad tunded tekkinud
ning ma mõistsin, et see, mida me olime aastaid põlanud,
idee romantilisest armastusest, polnudki nii hull.
Ma tundsin, et ta on minu poolel
ja ta hoolib minust.
See suhe Donnaga avas mu südames midagi,
mida ma polnud kunagi oodanud.
Aga ma tegin seda salaja. Grupis ei teadnud sellest keegi.
1999. aastal
hakkab magnetimpulss nihkuma ja suur osa inimkonnast hävib.
1999. aastaks oli grupp väikseks jäänud.
Allesjäänud liikmed
sõltusid suuresti üksteisest.
Siin see on.
Ma kirjutasin need märkmed.
Operatsioon "Turvaline paik".
Pärast Fredericki surma
rääkisime palju pooluste nihkumisest.
Vaid kümnendik ühest protsendist rahvastikust pääseb.
Nii hakkas plaan ilmet võtma.
Las ma viin teid ülakorrusele ja näitan,
kuidas operatsioon edeneb.
Me pidime varuma toitu ja suutma elada ilma elektrita.
Salajane peidupaik. - Väike maa-alune punker?
Jah. - Me teame, kuhu pommitamise puhul tulla.
Nad uskusid, et tulemas on
tohutu katastroofiline sündmus
ning et Lure'i järv on üks koht, mis jääb puutumata.
Neil oli maatükk kõrgel mägedes, kus olid koopad.
Sinna pididki nad kõik minema.
Kuidas see täpselt juhtub? Kas ajakava oli täpne?
Ja siis pöördus vestlus relvade teemale.
Me õppisime relvadest laskma.
Mul oli pumppüss ja revolver.
Me pidime tulevikuks kaitse kindlustama.
VALMISTU SURMANI VÕITLEMA
Kõik jõudis kiiresti sellesse punkti.
Oh jaa, neil oli korralik relvaladu.
Neil olid hoiulaod täis kõiksugu ellujäämisvarustust,
et kaitsta end kuniks maailm maha rahuneb.
Siis nad tulevad kõiki aitama ja kõiki päästma.
Ma olin ainus allesjäänud tüdruk
ning ühel õhtul küsis mu poiss-sõber:
"Et ellu jääda, peame me kõik koos püsima.
Siis on igati aus küsida:
kui sa oleksid nõus teiste tüüpidega seksima,
siis kellega neist oled sa valmis seksima?"
Ma mäletan, et olin täielikus šokis ja jahmunud.
Ma vastasin: "Sa teed vist nalja."
Ma ei öelnud ühtegi nime. Ja ta vihastas mu peale.
Ma ütlesin: "Ei, see ei tuleks mulle mõttessegi."
Lõpuks hakkasime mõtlema, et meil on vaja naisi,
et planeet taasasustada ja valgustatud inimesi kasvatada.
See oli kui kehvas ulmefilmis.
Aastatuhande vahetuse lähenedes
pidid Maad tabama kõiksugu muutused,
näiteks hiidlained ja orkaanid.
Me hakkasime ostma kulda ja hõbedat,
millel oli ainsana kindel rahaline väärtus.
Samal ajal käin mina Londonis tööotsadel ja mõtlen:
"Majandused ei ole kokku varisemas."
"Pole hiidlaineid ega maavärinaid."
See kõik kõlab naeruväärselt,
aga mul hakkas kriitiline mõtlemine tagasi tulema.
Siis hakkasin grupile mõista andma,
et nemad seal Põhja-Carolinas elavad omas mullis.
Aga väljaspool ei toimu mitte midagi.
Ja mind rünnati selle eest.
Ma mõtlesin, et ega see vestlus enam hullemaks minna saa.
Nii et ma ütlesin: "Muuseas, ma olen suhtes."
Siis läks põrguks.
"Mis mõttes sa oled suhtes?"
Siis nad ütlesid: "Sa pead ta maha jätma.
Sa oled isekas ja sa pole temaga aus.
Mida sa teed?"
Nad väitsid, et ma olen tema vastu täielik lurjus.
Tal pole aimugi, millesse sa segatud oled.
Ja siis ma ütlesin Donnale:
"Ma arvasin, et tahan selles suhtes olla, aga ma otsustasin, et ei taha."
See oli väga järsk ja kalk.
Temaga nõndaviisi käitumine
ei istunud mulle kuidagi.
Siis algas periood, kus nad kõik mõtlesid,
et Hoyt tuleb päästa tema enda eest.
"Ta on aru kaotamas. Ta ei jää seal ellu.
Me peame ta tagasi Põhja-Carolinasse tooma.
Me peame teda turvaliselt luku taga hoidma."
Nad andsid talle kõiksugu tühist tööd, et talle alandlikkust õpetada.
Ma pidin esimesena ärkama ja viimasena magama minema.
Ma tegin kõiki nõmedaid töid, mida teised teha ei tahtnud.
Mulle helistati ja öeldi: "Tule järve äärde."
John oli tõsises hädas.
Ma astusin kööki ja John istus seal
allaheitlikult köögilaua ääres
ning ta pea oli paljaks aetud.
Ta oli täiesti kiilas.
Ma küsisin: "Issand, mis su peaga juhtus?"
Teised ütlesid: "Jah, räägi Megile, mis juhtus."
Nad käskisid mul kolida Põhja-Carolinasse
ja loobuda oma karjäärist.
Ma teadsin oma südames, et ma pole valmis seda tegema.
Aga nad ütlesid: "Et sul poleks kiusatust
lahkumise peale isegi mõelda,
ajame sind kiilaks, et sa ei saaks modellitööd teha."
Ma mäletan end peeglist vaatamas
ja endamisi mõtlemas:
"Kui mul oleksid juuksed alles, võiksin praegu olla Milanos
või Pariisis koos Claudia Schifferi või Cindy Crawfordiga,
teenides 25 tuhat päevas."
Ma vist pole spirituaalne, kui eelistan seal olla.
Mind hakati kutsuma kiilakaks majaprouaks.
Mina mõtlesin, et see on mu enda süü.
Kui ma suudaks end kokku võtta ja olla rohkem nende moodi,
siis ma ei kannataks niimoodi.
Aga kuna mul on vead küljes ja minuga on midagi valesti,
siis ei lõpeta nad seda kunagi.
Ma mõtlesin kahetsevalt,
et ma ei anna kunagi välja seda mõõtu, mida nad minult ootavad.
Ma ei suutnud seda enam välja kannatada.
Niisiis haudusin valmis põgenemisplaani.
Ma läksin lennujaama ja lahkusin.
Ma jõudsin New Yorki ja panin oma asju kokku.
Ma kavatsesin olla seal ühe öö ja siis lahkuda.
Ja muidugi ilmusid nad New Yorgis mu ukse taha.
Üks tüüp istus ukseavas ja vaatas,
et ma keset ööd ei lahkuks.
Nii ma magasin akna all ja mõtlesin aknast välja hüpata.
Aga ma ei teinud seda.
Nad viisid mu tagasi Põhja-Carolinasse.
Ja ma pidasin veel kolm-neli nädalat vastu.
Siis mõtlesin: "Seekord ma ei jää vahele.
Mitte mingil juhul."
See oli 4. juuli nädalavahetus.
4. JUULI 1999
Enne lahkumist kirjutasin ma kirja,
et kõigile Põhja-Carolina tüüpidele teada anda, et ma lahkun.
"Asi on ametlik. Ma lahkun.
Kõik, mis te minu kohta ütlesite, vastab tõele.
Olen lootusetu ja isekas. Ma olen meist kõige laisem.
Olen oma elu ära raisanud.
Ma ei vääri muud kui veeta elu endasuguse prahi keskel.
David, sa ütlesid, et sellisel ajal,
kui kõik on kokku varisemas, näitavad inimesed oma tõelist palet.
Ma mõtlen hirmuga karistuse peale, mis mind ees ootab.
Ma mitte ainult ei reetnud Fredericki ja ta õpetusi.
Nüüd reedan ka teid kõiki. Olen korduvalt öelnud,
et te olete mu ainsad tõelised sõbrad.
Te ei näe mind enam kunagi.
Tervitades, Sitapea."
SITAPEA
Ma olin kutsunud endale takso
kella poole kolmeks hommikul,
lootes, et sel hetkel kõik magavad.
Meil oli kaks saksa lambakoera ja ma hiilisin neist vaikselt mööda,
et nad püsiksid rahulikud.
Ja sissesõidutee oli kruusast,
see kulges kaks kilomeetrit läbi metsa.
Kui tundsin, et olen kuuldekaugusest väljas,
pistsin plagama.
Ja ma olingi läinud.
Pärast seda ei läinud ma kunagi tagasi.
Ma küsisin kelleltki: "Kus on John?
Ma pole teda näinud. Kas ta läks tagasi New Yorki?"
Ta vastas: "Jah, ta on läinud."
Ja ma ei tohtinud Johnist rääkida. Ma ei tohtinud tema kohta küsida.
Ma läksin Californiasse, nendest võimalikult kaugele.
Mul oli umbes 3000 dollarit. Aga ma ei teadnud, kuhu minna.
Ma mäletan, kuidas Hoyt mulle helistas ja ütles,
et ta on väga kehvas seisus.
Ta oli räsitud.
Ta aju oli täiesti tühi.
Ta oli nagu sirge joon nii moraalselt kui spirituaalselt,
just nagu zombi.
Ma ütlesin talle: "Kuule,
sa võid jääda minu juurde,
kuniks oled sotti saanud, mida eluga ette võtad.
Võid minu juures peatuda, nii et ära arvete pärast muretse."
Fabio on erakordselt ustav.
Kui sa oled ta sõber, siis sa oled ta sõber elu lõpuni.
Ma ei tea, kas ta lihtsalt instinktiivselt teadis
või läks ta enda karjäär nii hästi,
et tol hetkel ta lihtsalt ütles,
et see pole tema jaoks midagi.
"Jää minu juurde, käime jõusaalis.
Ilma küsimusteta."
Ta ei küsinud, miks mul pea on paljaks aetud.
Ma mõtlesin välja loo mingist ekstreemsest modellitööst.
Hoyt oli erakordselt edukas modell
ja äkitselt oli ta ilma rahata, ilma milletagi.
Need inimesed olid nagu piraajad. Nad ei jätnud talle midagi.
Fabio juures elades
olin soojas ja turvalises kohas, kus sain rahus seedida
oma tundeid.
Ma kaalusin ikka veel tagasiminekut.
Hoyt oli väga aus ja rääkis avameelselt.
Ma teadsin, et see jõuab talle kohale.
Ühel hetkel virutab elu sulle näkku
ja sa mõistad, et sind on haneks tõmmatud.
Ma ütlesin talle: "Mida iganes inimesed oma elus teevad,
nad alati süüdistavad selles teisi.
Elu tangot tantsitakse kahekesi."
Ta imeti sisse,
aga tal oli piisavalt oidu, et põgeneda ja mõista, et ta on suure vea teinud.
Ja mis ma nüüd teen?
Umbes aasta hiljem kohtusin ühe sõbraga
ühes Beverly Hillsi restoranis.
Ülemkelner tundis mu ära ja ütles: "Kas te olete Hoyt Richards?"
Ma vastasin: "Jah." Ta ütles: "Ma olen Dari sõber."
Ja ma ei teadnud, kuidas vastata.
Ma ütlesin: "Palun ütle Darile, et ma elan Los Angeleses. Üksi."
Ise lootes, et ta saab mu sõnumist aru,
et ta mõistab, mida ma mõtlen.
Kolm nädalat hiljem sain telefonikõne
võõralt numbrilt: "Hei Hoyter, siin Dar."
Vastasin: "Hei, Dar!"
Ta ütles: "Ma olen terapeudi juures.
Ta ütles, et peaksin sulle helistama."
Kui me lõpuks kohtusime, ütlesin talle:
"Ma tegin Põhja-Carolinaga lõpparve."
Ma kirjeldasin talle, kuidas ma enne Põhja-Carolinast lahkumist
olin baaris ja lõbutsesin.
Aga autosse jõudes
kuulsin sireene.
Meil oli laetud püss autos ja me ei peatunud.
Kihutasime mööda sissesõiduteed järve äärde ja peatusime.
Ma hüppasin autost välja. Politsei oli lisajõude kutsunud.
Mulle hüpati tagant selga.
Seal olid kiirteepatrull, šerifid, ja politsei, sireenid kõikjal vilkumas
ning meie omad kõik karjusid:
"Ära ütle oma nime! Ära ütle oma nime!
Nad ei saa sult teavet nõuda."
RUTHERFORD MAAKONNA ARESTIMAJA
Kui meid kautsjoni vastu vabastati,
täitsime pabereid, millest ma täpselt aru ei saanud,
aga need olid sedasorti paberid, mida see relvastatud rühmitus
Ruby Ridge'is täitis, öeldes valitsusele:
"Teil pole võimu meie üle, oleme iseseisvad."
Aga me vihastasime terve osariigi välja.
Nad andsid juristidele ja eradetektiividele teada,
et me oleme valitsusvastased terroristid.
Pärast seda ma ärkasin ja mõtlesin endamisi: "Perse sellega."
Ma helistasin oma perele ja lahkusin grupist.
Ma olin seda tehes surmani hirmul.
Meist said Dariga toakaaslased.
Esimesed kuus kuud üritasime lahti mõtestada
enda Igaveste Väärtuste kogemust.
"Kas mäletad, kui see asi juhtus?
Mis sa arvad, mis siis päriselt toimus?
See oli imelik, eksole?"
Me hakkasime tagurpidi lahti mõtestama, mis juhtunud oli.
Me mõtisklesime asjade üle, mida Frederick oli öelnud.
Nagu me oleme öelnud,
ja me rõhutame veel kord, need saated on mõeldud teadmiste levitamiseks
üldsuse hulgas, et ennetada ususektide õpetusi,
mis külvavad
hirmu, süütunnet ja ebausku.
Ususekte ei saa peatada hirmu, süütunde
ja ebausuga, vaid kiirgavate, säravate universaalsete teadmistega.
Kui keegi tahab, et sa kummardaksid tema füüsilist vormi,
on tegu Maa kõige tumedamate ja kurjemate jõududega.
Juba aastaid räägiti, et see on ususekt.
"Kas on võimalik, et see võis olla sekt?"
Ma ei suutnud isegi kuulata Hoyti seda ütlemas.
Ma ei toeta sekte.
Ärgu keegi öelgu mulle, et ma olen sektis.
"Mida sa sektide kohta tead?" "Suurt midagi."
"Mina ka mitte. Ma ei usu, et see oli sekt."
"Las ma uurin seda asja lähemalt."
Kõige populaarsem raamat sel teemal oli "Võitlus sektide ajupesu vastu".
Ajupesu on olemas.
Intelligentseid tarku inimesi on võimalik petta...
Steve Hassan oli olnud sektis.
...ja panna tegema kohutavaid asju.
Ma mõtlesin endamisi: "See on kindlasti sekt."
Ma võtsin raamatu ette.
Esimesed 70 lehekülge rääkis, kuidas talle ajuloputust tehti.
See kõlas väga tuttavalt.
See oli täpselt nagu minu lugu.
See oli märgiline hetk mu elus.
Ma vajasin seda nagu hapnikku.
See oli küll valus ja vaevaline, aga ma vajasin seda.
Ma tegin paar kõne Põhja-Carolinasse ja ütlesin:
"Te olete sektis. Te olete ajupesu saanud."
Mu sõnad langesid kurtidele kõrvadele,
aga see oli väga mõnus tunne.
John võttis minuga ühendust ja ütles: "Meg, see on sekt.
See on alati olnud sekt."
Ma mäletan, et mu poiss-sõber aina kordas:
"See pole sekt ja sa kuradi blaa-blaa-blaa."
Ta sõimas mind kõiksugu nimedega
ja karjus mu peale.
Mina olin ka muidugi hüsteerias.
Ma värisesin ja mõtlesin: "Kuidas ma siit minema saan?"
Mul oli mu isa püstol ja ma tulistasin sellega lakke.
Kui ma olin seda teinud, mõtlesin: "Püha püss."
See oli täielik šokk.
Kui Megiga asjad hapuks läksid,
hakkasin ma oma naisega asja uurima.
Siis tuli ilmsiks Igaveste Väärtuste liikmete tumedam pool.
Ja Megile olid nad kahtlemata ähvardavad.
Ma ei suutnud enam. Ma olin hirmul,
nii et ma pakkisin asjad ja kolisin koju.
Tollal olin põhimõtteliselt rahast lage,
aga ma lohutasin ennast mõttega,
et mul on ju need vääriskivid,
mille eest olin maksnud ligikaudu 200 000 dollarit.
Ma lasin need kõik ära hinnata
ja need kuus või seitse vääriskivi olid kokku väärt 11 000 dollarit.
Siis ma mõistsin, et mind on petetud.
Nemad kõik elasid edasi Põhja-Carolina majas,
mida mina olin rahastanud.
Neil olid ärid, mida mina olin rahastanud.
Ma sain maruvihaseks ja kaebasin allesjäänud liikmed kohtusse.
Ma lähen kohtusse allesjäänud liikmete vastu
mitte nii väga raha pärast.
Küsimus on nende tegevuses ja selles, mida nad esindavad.
Ma ei teadnud, kuidas see lõpeb,
aga mu advokaat ütles:
"Sellest võib korralik võitlus kujuneda."
Ta tahtis kangekaelselt oma raha tagasi,
sest Põhja-Carolina tüübid üritasid järveäärset maja maha müüa.
Nad tahtsid kõik maha müüa.
Neil oli 36 ettevõtet, mis oli väga paljuütlev.
See näitas, kui kahtlane see oli.
ÜLEKANDED TEHTI OMAKASU NIMEL
Me võtsime nad ette ja see viis vahendusmenetluseni.
John Hoyt võttis minuga ühendust
ja ütles: "Ma kaeban kõik kohtusse ja üritan oma raha tagasi saada.
Kas sa aitad mind?"
Ta tahtis mind sinna, sest ta teadis,
et mina olin olnud meie raamatupidaja.
Ta lubas mulle:
"Kui kõik on läbi, annan sulle 10 000 dollarit."
Me sõitsime Johniga järve äärde.
Ma polnud seda maja oma 13 aastat näinud.
Tolleks hetkeks oli neid viis alles.
Me vestlesime nendega pikalt
ja nad valetasid meile näkku.
Kuid kõige häirivam oli minu jaoks see teadmine,
et vaid kaks-kolm aastat tagasi
oleksin ma ise nendega mestis olnud
ja valetanud täpselt samamoodi.
Kõik oli kahtlane, sest maailma standardid ei kehtinud meile.
Meil olid teised standardid.
Lõpuks ma ütlesin:
"Kuulge, ma ei saa sellest enam osa võtta."
Ja ma lahkusin mõeldes, et olen läbi kukkunud.
Seal, sellel maatükil see järveäärne maja seisis.
Nemad arvasid, et neil õnnestub teenida miljon dollarit
selle maatüki ja maja müügist,
aga neid takistati seda tegemast.
2002. aastal
võttis nende advokaat minu advokaadiga ühendust
ja me teadsime, et on võimalus see kõik lahendada.
Me jõudsime kokkuleppele.
Kogu Igavestele Väärtustele kuulunud vara likvideeriti
ja Igavesed Väärtused oli faktiliselt surnud.
Sellega võisin ma leppida.
Ma ei teadnud, mis neist tüüpidest edasi saab.
Ja tol hetkel ma enam ei hoolinud ka.
Ma tahtsin lihtsalt oma eluga edasi liikuda.
Minu jaoks on kõige raskem teadmine, et ma tegin
sel teekonnal paljudele inimestele haiget.
Teiste haavu ei saa ravida, aga ma püüdsin siiralt
oma perega taas ühineda.
Selleks ajaks, kui ma tagasi tulin,
võitles mu ema kasvajaga.
Ma tahaksin küsida...
Mitte kohtuda oma emaga tema elu lõpus...
Selleks ajaks
kandis ta parukat,
sest ta sai kemoteraapiat ja...
Ta oli nii vapper.
Me ei saanud sind kätte.
Ja ma olin ainus, kes sai aru, et sa oled sektis.
Kui John välja ilmus,
tuli ta jõuludeks meie juurde.
See oli esimene kord,
kus ta sai tutvuda mu naise, poja ja tütrega.
See on Helen. See on Matthew.
Johnil kulus aega, enne kui ta jälle endiseks muutus.
See on igaühele raske.
Keegi ei suuda sellest kiirelt toibuda.
Tere, mina olen John Hoyt.
Ma olen nüüdseks 41-aastane
ja ma kartsin hirmsasti tagasi koju tulla.
Kui mu ema haigus süvenema hakkas,
hakkasin ma tema peamiseks põetajaks.
Veidral kombel olin ma selleks valmis,
olles Freddie surmaga nii seotud olnud.
Ta ütles vaid, et armastab mind.
Ja et ta mõistab.
Ma olen väga tänulik Jumalale.
Ma usun, et mu palved aitasid
sul tagasi koju jõuda.
Ma ei näinud teda 12 aastat.
Ta ütles mulle:
"Ma tundsin, et sa oled justkui vanglas."
Ja ma sain talle öelda,
et mu meelest võeti ta palveid kuulda ja et need tõepoolest aitasid.
Ma tundsin end halvasti.
Ma jäin ilma pulmadest ja lõpetamistest.
Mind kutsuti iga kord.
Aga ma vedasin neid alt.
See on aeg, mida enam tagasi ei saa. Aga...
Mu ema haigus andis mulle võimaluse
tõestada oma perele,
et ma olen tagasi.
On hämmastav
vaadata tagasi ja mõelda,
et 16-aastaselt
sõpradega rannas käimine
võib lõppeda sellega, et oled ususektis.
Suviti elan Nantucketis
ja mul käib palju inimesi külas.
Nad on pärit...
Minu taastumisel mängis suurt rolli iseendale andestamine
ning enda harimine, et mõista, kuidas see juhtus
ja kuidas oleks võimalik teistele
näidata neid ohumärke, millest ma ise teadlik polnud.
Hoyt, räägi meile, kuidas see sarnaneb teistele sektidele.
Sa ei ühine sektiga. Keegi ei ütle sulle, et see on sekt.
Sind peibutatakse.
Mida enam ma Igavestest Väärtustest ja Freddiest rääkisin,
seda enam hakkasid inimesed võrdlema seda lugu
enda eluga ja avastasid: "Oota."
"See kõlab nagu suhe,
mis mul oli isaga, emaga, ülemusega või treeneriga."
Ma olin 16-aastane ja puutusin kõiksugu asjadega kokku.
Inimene, kelle armastust ja heakskiitu sa tahad,
väärkohtleb ja kontrollib sind.
Mul on olnud tuhandeid vestluseid
ja ma pole veel kohanud inimest,
kellel pole sellist suhet olnud.
Ma olin alateadlik värbaja. Nii see oli.
On palju inimesi,
keda mina tutvustasin
Freddiele ja Igavestele Väärtustele.
Ja ma pean selle teadmisega leppima.
Ma vastasin Hoyti kõnele alles hiljuti.
Ja kas teate,
ma kallasin endale klaasi Iiri viskit
ja kulistasin selle sisse.
Siis võtsin kõne vastu.
Ja see oli hea vestlus.
Ta väljendas kahetsust ja ma ütlesin talle,
et asjad, mis on mulle haiget teinud või mille ohvriks olen olnud,
need ei defineeri mind.
Sektiga ühinemine
ja Freddie ohvriks olemine pole minu lugu.
2002. AASTAL RONIS JACKI ESIMESE NAISENA JULGESTUSVAHENDITETA EL CAPITANI MÄELE
See kõik küll juhtus minuga,
aga ma olen õppinud tegema paremaid vigu ja võtma riske,
et ennast veel ja veel proovile panna.
Hoytiga rääkides ma mõistsin, kui tundlik ta on.
Ma hindan seda, et ta nüüd harib inimesi.
Kahjuks töötab ajupesu kõigi peal, kui oled kord vastuvõtlikuks muutunud.
See tuleb täiesti ootamatult.
Sekti põhimõte pole midagi uut.
Neid võtteid kasutavad poliitilised süsteemid,
neid kasutavad religioossed süsteemid.
Nad kasutavad meie kõige ürgsemaid hirme.
Kui ma olin Igavestes Väärtustes,
vaatasime me teisi gruppe ja ütlesime: "See on kindlasti sekt."
PASTOR JIM JONES SEKTI JUHT
Aga me ei vaadanud kunagi ennast samal viisil.
Minuga on kaasas neli grupiliiget.
Ma tunnen neid 16-aastastest saati.
John Hoyt, kes just lõpetas Princetoni ülikooli.
Pole lihtne mõelda esimesele kohtumisele Freddie
või kellegi teisega ja öelda välja:
"Jah, mind tõmmati haneks" ja nõnda oma elu ümber mõtestada.
Ta oli mees Brooklynist,
kes valetas enda kohta ja oma tegevuse kohta.
Ta ütles, et on vaeslaps,
aga ta ema oli veel 2023. aastal elus.
Vaene Fred, ta oli sunnitud seda tegema.
Frederickil oli armas hing ja ta polnud kunagi suli.
See polnud mingi sekt. Midagi sellist seal ei toimunud.
See on tõde.
DOROTHEA CARROLL, FREDERICKI EMA
Kui keegi kohtub Johniga,
ütleb ta esimese asjana: "Ma olin sektis."
Ma tean, mida ma Igavestes Väärtustes tundsin ja õppisin.
Ja see polnud mu lõpp-punkt.
See oli mu spirituaalse teekonna alguspunkt.
Nii et ma tahaks kaitsta seda, kes Frederick minu meelest oli
ning mida ma Frederickilt õppisin.
Igavestele Väärtustele mõeldes, kui aus olla,
siis ma ei tea, kas ma ise seda sektiks kutsuksin.
Pidage meeles,
et Frederick oli mu sõber.
Kui mind temast eraldati ja mind omapäi jäeti,
läks mul sada korda hullemini.
Aga kui ma oleksin jõudnud nende õpetuste lõppjärelduseni,
oleksin ma suuri asju korda saatnud.
Kes on see,
kes praegusel hetkel seda telesaadet kogeb?
Freddie oleks praegu vaimustuses.
Vaimustuses, sest ta ei näeks selles otseselt midagi halba.
Talle meeldiks see, et ta surmani oma asja ajas.
Inimesed räägivad temast aastaid hiljem ikka veel.
Mu elu on kahtlemata üks sõge seebiooper.
Kui teil oleks võimalik maha istuda
ja näha kõike toimunut justkui telesaates,
siis igale vaatajale oleks selge,
et ma valetan ühele, manipuleerin teisega ja nii edasi.
See on Igaveste Väärtuste ülim sõnum teile kõigile.
Kui te ei suuda tingimusteta üksteist armastada, olete petised.
Igavestes Väärtustes on koos juudid, moslemid, kristlased, budistid ja hindud.
Me kõik armastame üksteist.
Me ütleme, et ka teie suudate seda.
See on see, mis meil siin on. Meil on totaalne armastus.
Ja me uskusime seda.
Ma usun, et Freddie oli kahjustatud.
Ta ei saanud armastusest aru.
Ja selle tõttu
leidis tema ümber aset suur veresaun.
Aga ma ei saa lihtsalt öelda: "Mis seal ikka.
Mulle tehti ajupesu ja seega pole mina milleski süüdi."
Ma vastutan jätkuvalt oma sõnade eest,
oma tegude eest, väärkohtlemise eest, milles ma osalesin
või kõrvalt vaatasin ilma seda peatamata.
Sa kannad suurt häbi ja piinlikkustunnet.
Ma olen õppinud, et häbi vastu aitab
haavatavus.
Ja oma haavatavust saab väljendada
enda loo rääkimise ja selle omaksvõtmisega.
Tuleb oma lugu ilustamata rääkida.
JOHN ANDREADIS KEELDUS INTERVJUUST.
DAVID SEAMAN JA FRITZ DIEKMANN EI VASTANUD
KÜSIMUSTELE FREDERICKI SURMA KOHTA.
HOYT RICHARDS TÖÖTAB NÄITLEJA, KIRJANIKU, FILMITEGIJA JA SAATEJUHINA.
HOYT TÖÖTAB KA SEKTIDEST LAHKUVATE INIMESTE NÕUSTAJANA.
HOYT JA DONNA ON HETKEL KIHLATUD.
Tõlkinud: Pelle Tuulik TransPerfect Media