Enogtyve minutter efter kl. 8.
Dette er en specialudgave af Sunday night Hall of Fame.
Vi vil spille nogle af de største julehits.
Jeg har en hel æske her med julekort.
Min mor satte en ære i at skrive julekort.
Man skal vise kærlighed i julen.
Der var hvert år et billede og et nyhedsbrev.
Det her er fra 1974.
Min mor skriver: "John er 12 år, går i syvende klasse.
I efteråret holdt han flere fester i vores aktivitetsrum,
med stor succes.
Han går meget op i, hvordan han klæder sig og reder sit hår."
Ja, sådan var jeg.
Det her var julen 1987
og sidste gang, jeg var hjemme til jul.
Mn mor skriver: "John bor på Manhattan,
men opholder sig vist mest i Europa.
Vi ser billeder af ham, men er kede af at meddele,
at han har brudt forbindelsen med familien."
Året efter:
"Stadig ingen kontakt med John, bortset fra det, vi ser i magasiner,
men vi sender ham stadig kærlighed og bønner."
Det kort her havde jeg aldrig set,
for på det tidspunkt havde jeg brudt kontakten med min familie.
Brevene blev returneret.
Her står der:
"Fordi jeg er din mor."
"Du bliver snart 28, og vi har ikke set dig i årevis.
Vi har måske ikke været perfekte forældre,
men du ved, at vi elskede dig.
Vi ønsker ikke at dø uden nogensinde at have set dig igen."
Hold nu op.
I 1990, da Vanity Fair-artiklen kom ud,
fandt vi en exit-rådgiver
til at hjælpe os med at gribe ind.
Min ældre bror, Rory, kontaktede mig og sagde:
"Lad os have en drenge-weekend i Newport, Rhode Island."
Det var ikke noget, jeg normalt ville gå med til.
Men Rory havde altid støttet mig,
så jeg stolede på ham.
Exit-rådgiveren havde forklaret,
at mange folk forsøger at gribe ind, men skubber personen endnu længere væk.
Man har én chance.
Vi brugte første dag på at sejle, ligesom vi havde gjort det på Nantucket.
Men næste dag, da vi spiste morgenmad og hyggede os,
kom der pludselig tre fyre ind.
Jeg husker, at jeg tænkte: "Hvad fanden sker der?"
Vi sagde til John: "Vi er bekymrede for dig,
"og rådgiverne her er her for at hjælpe dig."
Med ét forsvandt mit perifere syn,
og alt blev meget småt.
Jeg følte mig som et dyr i bur.
Vi gik tilbage til hotellet og talte nok i 12 timer.
Vi syntes, vi havde gjort fremskridt.
Så alle gik i seng,
og vi ville fortsætte samtalen næste morgen.
Vi vågnede ved 4-tiden.
John var væk.
Vi kørte til lufthavnen
og fandt John skjult i et hjørne,
hvor han ventede på sit fly.
Så nu går vi direkte på ham.
"Det er dit liv, din familie.
Du må væk fra den gruppe."
Og så blev boardingen annonceret.
Vi sagde: "Tag ikke afsted."
AFGANGE UNITED AIRLINES
Men jeg følte mig så forrådt, at jeg bare vendte om og gik.
De kiggede på hinanden og sagde:
"Ham ser vi nok aldrig mere."
Det er ikke idéen med indgriben.
WBAB-radio med Frederick von Mierers.
Vi holder en lille pause, så Frederick kan hvile stemmen.
Den er lidt lav, for jeg har haft for meget arbejde.
Sig ingenting, bare hvil stemmen.
-Jeg har talt til dig. -Det ved jeg.
Ingen fik nogensinde hele historien,
men Frederick var blevet svagere og var begyndt at tabe sig.
Vi tænkte: "Han har bare ørebetændelse,
da han blev svagere igen."
Han svedte om natten. Havde det ikke godt. Tabte sig.
Der er noget galt
Jeg vidste, Frederick havde mange partnere.
Det var hans privilegie.
Men jeg sagde: "Jeg synes, vi skal testes for HIV."
Jeg testede negativ,
men han ville ikke anerkende, at han testede positiv.
Jeg var skrækslagen.
Men burde jeg fortælle det til alle andre?
Nej. Det ville jeg ikke, det gjorde jeg ikke.
Vi holdt det hemmeligt.
Frederick ønskede stadig at have tilfældige sexpartnere.
Siger du, han havde sex med folk,
da han var HIV-positiv?
Det tror jeg, men jeg var ikke direkte vidne til det.
Samtidig tænkte jeg: "Det er vanvittigt."
Jeg var bange,
men besluttede, at det var nødvendigt at konfrontere ham.
Jeg sagde: "Frederick, jeg bliver hos dig hele vejen gennem det her.
"Men jeg må vide, om du er helt klar i hovedet."
Han blev virkelig vred på mig.
Han smadrede en tallerken på mit hoved.
Han slog mig i ansigtet, så jeg fik næseblod.
Han råbte: "Dit dumme fucking røvhul! Forsvind herfra!"
Jeg tænkte, det måske var et trick.
Jeg lovede, jeg ville blive til det sidste.
Paul Hinton.
Jeg var den eneste, der forstod, at Frederick ikke havde det godt.
Skulle jeg ikke hjælpe ham?
Han havde et særligt blik i øjnene.
Det var ikke menneskeligt. Det var ikke Frederick.
Det er overraskende, at Paul ikke kunne trænge igennem.
Paul tog til den lokale politistation,
men han ville ikke presse på,
for han var bange for konsekvenserne.
Jeg frygtede, at Frederick ville vende min beslutning om at rejse mod mig.
Tænk hvis Frederick begyndte at beskylde os for ting?
Jeg havde jo gjort alverdens ting,
løbet ærinder, solgt ædelstene uden at bogføre dem.
Solgt for trekvart million.
Nu siger jeg det.
Der var en del psilocybin-svampe i fryseren og så videre.
Hvis nogen stikker dig, er du færdig.
Da jeg rejste, tænkte jeg, jeg ville holde mig i ro og intet sige.
Det var svært for mig at rejse,
for jeg har tvivlet på beslutningen lige siden.
Jeg endte med at blive soldat, kom i den amerikanske hær.
Jeg var 25 og havde brug for en ny start.
På det tidspunkt
begyndte Fredericks krop at gå i forfald.
Hans immunsystem kunne ikke klare det, der foregik.
Da Fredericks helbred begyndte at gå ned ad bakke,
tænkte jeg: "Han skal bare til North Carolina.
"Han vil komme sig, og så bliver alt godt."
Jeg kørte Frederick fra lejligheden i New York til Lake Lure.
Han lå i sengen døgnet rundt,
så vi måtte vende ham for at undgå, han fik liggesår.
Vi vidste ikke, han var døende af AIDS. Vi troede, det var stafylokokker.
Han fortalte os intet.
Fredericks helbred blev ved at gå ned ad bakke,
og hans primære plejer var en fyr fra Evige Værdier.
David Seaman.
Vi har dr. David Seaman med os i dag.
Idéen bag kiropraktik er at balancere knoglestrukturen.
Da David kom ind i gruppen, var han kiropraktor.
Frederick begyndte at have fysiske problemer,
og David gav ham kiropraktikbehandlinger.
Og så blev han gruppens kiropraktor,
og han gav os alle behandlinger ind imellem.
Jeg kom aldrig til rigtigt at synes om ham.
Frederick sagde, at i et tidligere liv
havde David Seaman halshugget Frederick,
og at David var her for at arbejde på sin karma.
Er du også fra en anden planet
eller et andet solsystem?
-Ja. -Virkelig?
Men det er ikke det vigtige.
Da Frederick blev mere syg, var der pludselig kamp om kontrollen.
David prøvede at overtage, og der var en anden fyr, Fritz.
FRITZ DIEKMANN TIDLIGERE MEDLEM AF EVIGE VÆRDIER
Fritz var direktør
for tysk fjernsyn i deres New York-kontor.
Han og Freddie var lige gamle, og han var næstkommanderende.
Han samlede folk omkring sig og opførte sig
faktisk som lederen.
Og...
Ja.
-Pause? Okay. -Ja, jeg har brug for en pause.
Ja, fuck.
Jeg var i Reno, Nevada,
på et job for GQ, da jeg blev ringet op.
Frederick sang på sidste vers,
og jeg var nødt til at tage tilbage
for at se ham og sige farvel.
Jeg havde fuldstændigt fornægtet, hvor syg ham var.
Fritz og David begyndte at overtage kontrollen med alting.
Frederick var som et levende skelet.
Det var svært overhovedet at se på Frederick.
De gav mig en lille medicinflaske med pipette,
med, hvad de sagde, var vand.
De sagde: "Han har det svært.
Giv ham dråberne, når du synes, det er nødvendigt.
"Hold ham hydreret."
Senere afslørede David Seaman,
at det vi alle gav ham,
var en type morfin eller noget andet,
der kunne tilskynde hans død.
Ingen af os fik det at vide dengang.
Det var nærmest gift, der var i flaskerne,
så vi gav ham faktisk gift,
når vi troede, vi fugtede hans læber.
Vi sad i køkkenet,
og Fritz kommer ind med et meget dystert ansigtsudtryk.
Han siger: "Frederick er netop sovet ind."
Jeg blev helt lammet.
Jeg vidste ikke, hvad jeg skulle tro. Forstod det ikke.
LÆNGDEGRAD KL. 12
I hans egen efemeride
havde Frederick noteret datoerne
mellem 28. januar og 9. februar 1990,
og skrevet: "Slut på livet."
Han døde 4. februar.
Det var præcist. Tænk om det, hvad I vil.
I må forstå, at Jorden kun er en mellemstation.
Når man dør, sker der et skift ind i den næste vibrationsoktav.
Hvor man kommer hen,
er bestemt af ens liv. Det er vigtigt at forstå.
Derfor bliver mange mennesker vist hele deres liv
som en film, der kører foran øjnene, før de dør.
Husker du din sidste samtale med Frederick, da han stadig havde klarhed?
Jeg sagde, jeg elskede ham.
Det er det sidste, jeg husker.
Husker du hans reaktion?
Han smilede. Han talte ikke længere.
Vi fandt senere ud af, at da Frederick døde,
var David Seaman og Fritz Diekmann i værelset,
og David sagde, at Fritz havde presset en pude over Fredericks hoved
for at gøre det forbi.
Da vi konfronterede Fritz, indrømmede han det.
Vi talte i gruppen om,
at det var en slags medlidenhedsdrab.
Det var klart, at det ikke var noget, Fritz havde ønsket at gøre.
Det havde ikke været let for ham at gøre.
Jeg havde faktisk medfølelse med ham.
Så, mine damer og herrer, I har fået noget at tænke over.
Opstegne mestre, rumfolk og genopstandne væsener.
Godnat her fra Evige Værdier.
Et par timer efter Fredericks død
kom Fritz over til folk,
som sad i små grupper.
Vi prøvede at grine
og huske de gode tider med Frederick.
Han sagde: "Lad være med det. Frederick er død. Vi skal videre."
Han var meget kold og skarp.
Ligesom at sige: "Frederick er væk, og nu er hele det liv forbi."
David forsøgte først at få Frederick kremeret,
Men før det kunne ske, skulle han obduceres.
Og der blev han diagnosticeret
med AIDS.
Da det blev officielt, at han havde AIDS,
var medlidenhedsdrab ikke noget,
vi talte om.
Det blev en af gruppens hemmeligheder,
som vi alle kendte til,
men som vi ikke kunne sige højt.
'RUMVÆSEN' DØR I RUTHERFORD KOMMUNE
MYSTIK OMKRING 'DØD' AF YUPPIE SEXGURU
Vi var efterfølgende nødt til at omstrukturere Evige Værdier.
Da var det, at Fritz overtog.
Men han havde intet af Freddies visdom eller personlighed.
Så efter seks måneder
begyndte gruppen at sige fra over for ham.
Der var nærmest mytteri.
Vi tog tilbage til New York,
og de låste ham inde i lejligheden og ville ikke lade ham gå.
Det stod på i et par dage.
De bad ham forlade gruppen
og fik ham til på skrift at overdrage ejerskabet
af Evige Værdiers aktiver, og han rejste.
Det førte til en deling i gruppen.
Nogle var på Fritz' side, og andre var med os.
Jeg var midlertidig leder
i et par måneder,
hvor vi tænkte: "Hvad nu?".
Men for at være leder
af Evige Værdier
skulle man være villig til at nedgøre og konfrontere folk.
Og sådan er jeg heldigvis bare ikke.
Så jeg blev hurtigt taget fra posten.
Hvad tænkte du om gruppen på det tidspunkt?
Jeg tænkte, at det hele var noget rod.
Om jeg kunne genkende gruppen fra tidligere?
Nej.
Der var et par stykker, som jeg følte
slet ikke havde nogen interesse i åndelig vækst,
men var der for at pudse deres egen glorie.
Noget indeni mig sagde:
"Det er ikke godt. Du skal væk herfra."
Men da jeg fortalte, jeg ville forlade gruppen,
bandt de mig til en stol og forhørte mig i 36 timer.
"Frederick ville ikke ønske det. Du følger ikke vejen."
Var du vågen hele tiden?
Jeg husker ikke, at jeg sov.
De troede, jeg ville tage Fredericks ædelstene med mig.
Så før jeg gik ud af døren,
tog de alt tøjet af mig,
og jeg måtte gå ud af døren i underbukser med en pose tøj under armen.
Sådan forlod jeg gruppen.
Samtidig var statsadvokaturen
i gang med at efterforske sagen for at bringe den for retten.
Frederick var med i en million-dollar kriminel ring af ædelstenshandlere.
Jeg fik at vide, at selv om man kunne følge pengene,
i og med at Frederick var død,
havde sagen, de ville bringe for retten,
ikke længere nok hold, så de droppede den.
Da Frederick døde,
troede jeg virkelig, at gruppen ville miste momentum.
At det ville blive enden på det hele.
Det var meget overraskende, at den blev holdt kørende meget længere.
1994 4 ÅR SENERE
...hvordan det ser ud.
Følg ham.
Gå ind. Gå tilbage dertil og start så.
Da Frederick døde,
flyttede de fleste til North Carolina.
Freddie er væk. Fritz er væk.
Ingen havde rumvæsenernes telefonnummer,
så vi videste ikke, hvordan vi kunne overleve den kommende katastrofe.
Hvordan skulle vi finde ud af det?
Jeg skrev det her på hotellets brevpapir,
da jeg var i London.
"Frederick sagde mange gange,
at vi har mulighed for at gøre noget i vores levetid,
som ikke tidligere har været gjort.
Hvad præcis det er, ved ingen af os,
men vi ved, at vi skal lykkes med det
ved at blive sammen, arbejde sammen og drage omsorg for hinanden.
Måden at overleve på i fremtiden er ved at bo i bofællesskaber.
Vi ved, hvor vigtigt, Freddie sagde, det ville være.
Derfor slutter vi os, som frie individer,
sammen med et fælles mål, selvrealisering."
I North Carolina boede alle i huset ved søen.
Der var seks soveværelser, hver med to senge.
Der var intet privatliv.
Vi havde boet i sådan et fællesskab i så lang tid,
at ingen synes, det var mærkeligt.
Sådan var det bare.
I North Carolina
var dagligdagen mere jordnær.
Selv om der skete skøre ting, da Frederick var i live,
var der altid en undertone af et åndeligt formål.
Elsk alting ubetinget,
så bliver du en del af Guds højtravende cocktailparty på Jorden.
Frederick havde altid noget æterisk musik kørende.
Man blev transporteret ud af New York og ind i denne oase.
Jeg husker én morgen i North Carolina,
hvor David fik fat i en boombox og en kopi af sangen, Mandolin Rain.
Han spillede den forbandede sang i en uge uden stop.
Man tænkte: "Sluk for den forbandede sang."
Og så begyndte den at spille igen: "Lyt til mandolin-regnen..."
Der var en anden atmosfære.
Hovedgruppen var nede på ti.
Der var ingen kvinder.
Vi vidste, vi var anderledes og havde en anderledes tro.
Dr. David Seaman.
Vi besluttede os til ikke at promovere os selv som Evige Værdier,
for det navn var blevet tilsmudset.
Det startede en helt ny epoke for os.
De ville starte en slags byggefirma,
for at det skulle se mere normalt ud.
BAT CAVE NABOHJÆLP
Jeg vidste, deres kontor hed Lotus Group.
De var professionelle og høflige.
Jeg sagde: "Folk siger, I alle sammen er rumvæsener."
Helt ærligt...
Det virkede på ingen måde skræmmende eller farligt.
De lokale kaldte os
"Homoseksuelle stjernekiggere med perlekæder,"
så vi besluttede, det var en god idé,
hvis nogle af fyrene havde pigekærester.
En af fyrene var sammen med Meg.
Der var øjeblikkelig kemi. Det sagde bare: "Bang!"
Jeg var håbløst forelsket.
Du kunne have sagt hvad som helst om dem,
jeg ville ikke have troet det.
Jeg ville bare ikke have troet på det.
Jeg var i North Carolina.
Jeg kom der nærmest tilfældigt
og fik så et job der.
Efter et år begyndte jeg at genkende folk.
Jeg var bevidst i gang med at heale mig selv fra hele oplevelsen
og ville helst ikke vide noget om dem.
Så hørte jeg, at en kvinde fra kunstnerkredsen
havde forbindelse til Lotus-gruppen.
Elissa kom ind på mit kontor en dag
og sagde: "Jeg kender de folk fra New York.
Jeg har haft med dem at gøre.
Har du nogen idé om, hvem de er?
De er ikke dem, de udgiver sig for at være.
Du skal ikke blande dig med dem. Hold dig væk."
Jeg så på hende og sagde: "Vær forsigtig."
Og hun afbrød mig. Hun ville ikke høre det.
Hun ønskede at høre, hvor fantastisk det var.
På det tidspunkt
tænkte jeg bare, at det var sladder
og sådan.
Vi var alle venner. Vi arbejdede sammen på nogle projekter.
Det var som en familie.
Jeg arbejdede stadig på fuld tid som model og rejste meget.
Så da E!-kanalen ville lave en udsendelse
om mandlige modeller,
foreslog jeg, de skulle komme til North Carolina
og se det liv, jeg levede.
Kom ind. Det er Lotus Group.
Vores kontor er her i North Carolina.
Vi tænkte, han ville blive nævnt i medierne, men han fik et helt afsnit.
Det kunne være god PR for hele gruppen.
Du kigger på E!, underholdningskanalen.
Jeg havde altid drømt om det.
Det gjaldt om ikke at forekomme mærkelig.
Men det hele var iscenesat og falsk.
En dejlig ting ved at arbejde hos Lotus Group,
er at man hver dag bliver mødt af søde Blair.
De havde ansat en kvinde som receptionist.
Hun var ikke med i gruppen.
Før den optagelse tror jeg ikke, at Hoyt nogensinde
havde talt med Blair.
Hun tager sig af opkaldene.
Hun er virkelig sød.
Vi spiste middag sammen, og af en eller anden årsag
havde jeg jakkesæt og slips på.
Jeg husker, jeg kiggede over på Hoyt og tænkte: "Seriøst?
"Hvornår havde vi sidst siddet ved et bord og spist middag sammen?"
Han er tilsyneladende verdens højst betalte mandlige model,
men efter næsten ti år i branchen,
er succesen ikke steget Hoyt Richards til hovedet.
E!-tv-programmet.
Vi så ikke den færdigklippede udgave, indtil den blev vist på tv.
Når Hoyt ikke arbejder,
er han her i stilheden i North Carolinas bjerge.
Det hele handlede om Hoyt.
Hoyt leder også et byggefirma.
Hoyt ejer flere firmaer og har sine venner ansat.
Det skabte spænding i gruppen.
Godt at høre, så vil vi ikke forstyrre mere.
Dave er eksperten i alt det her.
Man var nødt til at forblive ydmyg.
Han er ved at blive høj i hatten.
Når jeg var sammen med gruppen,
var jeg meget forsigtig, ligesom flere andre var.
Vi blev nærmest til en dysfunktionel familie,
som bare ventede på katastrofen.
Det her er vores produktionskontor.
Da Frederick var i live,
forkælede ham mig til en vis grad,
hvilket skabte bitterhed
blandt de andre medlemmer.
Det ironiske er, at han finansierede det hele.
Han rejste, én uge i Caribien,
næste uge i Sverige, næste uge i Los Angeles.
Mens jeg rejste, havde jeg venner og forhold
uden for gruppen.
Jeg mødte en kvinde ved navn Donna i LA.
Hun var en smuk brunette, og jeg var meget betaget af hende
Vi begyndte at ses sporadisk.
Jeg rejste utrolig meget
og kunne kun mødes med hende en eller to gange hver anden måned.
Jeg havde fået dybe følelser for hende,
og det gik op for mig, at det, der var dæmoniseret i gruppen,
idéen om romantisk kærlighed, måske alligevel ikke var en dårlig ting.
Jeg følte, hun støttede mig,
havde omsorg for mig.
Forholdet til Donna begyndte at åbne mit hjerte
på en måde, jeg aldrig havde forventet.
Jeg holdt det hemmeligt. Ingen i gruppen vidste om det.
I 1999
vil de magnetiske poler skifte, og menneskeheden vil blive decimeret.
I 1999 var gruppen blevet mindre.
De resterende medlemmer
var afhængige af hinanden for at overleve.
Her er det.
Det er nogle af mine notater.
"Operation: 'Sikkerhed.'"
Der blev snakket meget
om polskiftet efter Fredericks død.
En tiendedel af én procent af befolkningen vil overleve.
Da blev planen iværksat.
Lad os gå ovenpå, så jeg kan vise jer
noget af organisationen bag firmaet.
Vi havde brug for et madforråd samt gøre det muligt at bo uden elektricitet.
-Et hemmeligt skjulested. -Er der en bunker nedenunder?
-Ja. -Vi har et sted, hvis bomben falder.
De troede, der ville komme
nogle katastrofale ting, der ville ændre verden,
og at Lake Lure var et af de sikreste steder at være.
De havde noget land oppe på bjerget, som havde huler,
og hvor alle ville gå op.
KRISESITUATION INGEN VEJ TILBAGE
Hvordan ville det ske? Var det forudsete årstal korrekt?
Vi begyndte at tale om våben.
DET BLIVER ÉT STORT KAOS
Vi lærte at skyde.
Jeg havde en riffel og en. 45 kaliber pistol.
Det gjaldt om at samle sammen og have det bedste forsvar i fremtiden.
VÆR FORBEREDT PÅ AT KÆMPE OG DØ I KAMPEN
Det blev hurtigt fokus.
THOMPSONS KØBMAND OG GRILLBAR
Ja, de havde noget af et våbenarsenal.
De havde et kæmpelager fyldt med overlevelsesting,
så de kunne være i sikkerhed, indtil alt faldt til ro igen.
Så ville de komme og hjælpe alle andre.
Jeg var den eneste kvinde tilbage,
og min kæreste sagde en aften:
"Vi må alle stå sammen for at kunne overleve.
Sådan er det."
Og: "Hvis du er villig til at have sex med de andre fyre..."
og: "Hvem ville du være villig til at have sex med?"
Jag var fuldstændig chokeret og forfærdet.
Jeg sagde: "Er det en joke?"
Jeg gav ham ingen navne, og han blev vred på mig.
Jeg sagde: "Det vil jeg aldrig overveje."
Vi troede, vi ville få brug for kvinder til
at hjælpe med at genbefolke planeten og opfostre oplyste væsener.
Det var som et dårligt science fiction-manuskript.
Efterhånden som årtusindskiftet kom nærmere,
ville Jorden begynde at forandre sig.
Der ville komme flodbølger og orkaner.
Vi begyndte at købe guld og sølv,
som ville blive de eneste gangbare penge.
I mellemtiden var jeg i London på et job, og jeg tænkte:
"Økonomien kommer ikke til at kollapse."
"Der er ingen flodbølger og jordskælv."
Det lyder latterligt, men
min kritiske tænkemåde begyndte at vende tilbage.
Da begyndte jeg at sige til gruppen,
at de levede i en boble i North Carolina.
At der ingenting skete ude i verden.
Det blev jeg angrebet for.
Da jeg ikke troede, det kunne blive værre, sagde jeg samtidig:
"Forresten har jeg fået en kæreste."
Så brød helvede løs.
"Hvad mener du med, at du har en kæreste?"
De bad mig gøre det slut med hende.
"Det er egoistisk og ikke fair mod hende.
Hvad har du gang i?"
De fremstillede det, som om jeg var et røvhul over for pigen.
Hun aner ikke, hvad du er involveret i.
Og jeg sagde til Donna:
"Jeg troede, jeg ville det her forhold, men jeg har ombestemt mig."
Jeg var hård og uvenlig.
At behandle hende på den måde
føltes virkelig ikke rart.
Det startede en periode, hvor de sagde:
"Okay, vi må redde Hoyt fra sig selv.
Han er ved at miste overblikket. Han kan ikke klare livet derude længere.
Vi må have ham hjem til North Carolina."
"Vi må overvåge ham."
De satte ham til at lave de beskidte jobs for at lære ham ydmyghed.
Jeg skulle gå i seng som den første.
Jeg lavede alt lortearbejdet, som ingen andre ville gøre.
Jeg blev ringet op og blev bedt om at komme over til huset ved søen.
John havde problemer.
Jeg kom ind i køkkenet, og der sad John
ved køkkenbordet, meget underdanig.
Han havde fået barberet hovedet.
Han var skaldet.
Jeg sagde: "Hvad er der dog sket med dit hoved?"
De sagde: "Ja, fortæl Meg, hvad der skete."
De havde sagt til mig, at jeg skulle flytte til North Carolina
og opgive min karriere.
Jeg vidste dybt nede, at jeg ikke var klar til det.
Men de sagde: "Bare så du ikke bliver fristet
til overhovedet at tænke på at rejse herfra,
barberer vi dit hoved, så du ikke kan stå model mere."
Jeg husker, jeg kiggede i spejlet,
og jeg tænkte:
"Hvis jeg havde hår, kunne jeg nok være i Milano lige nu
"eller Paris, med Claudia Schiffer eller Cindy Crawford,
i færd med at tjene $25.000 om dagen."
Jeg er vist ikke åndelig, hvis jeg hellere vil være der.
De begyndte at kalde mig "den skaldede husholderske."
Jeg anså det for at være min egen fejl.
Hvis bare jeg kunne begynde at tænke anderledes og være mere som dem,
behøvede jeg ikke gå gennem det her.
Men fordi jeg er ikke fejlfri, og der er noget galt med mig,
føles det, som om de aldrig vil give op.
Jeg tænkte:
"Jeg kan ikke være den, de vil have, jeg skal være.
Jeg kom til et punkt, hvor jeg bare ikke kunne tage det mere."
Så jeg planlagde en flugt,
tog til lufthavnen og rejste væk.
Jeg kom til New York og var ved at samle mine ting sammen.
Jeg skulle sove der én nat, før jeg rejste.
Selvfølgelig dukkede de op ved døren i New York.
En af dem sad i døråbningen for at sikre,
at jeg ikke kunne tage afsted midt om natten.
Jeg sov ved vinduet og tænkte på at hoppe ud.
Men jeg gjorde det ikke.
De tog mig med tilbage til North Carolina.
Jeg holdt det ud i tre eller fire uger.
Jeg tænkte: "Denne gang fanger de mig ikke.
Fandeme nej."
Det var weekenden omkring 4. juli...
4. JULI 1999
...og før jeg rejste, satte jeg et afskedsbrev sammen
for at lade dem i North Carolina vide, at jeg var rejst.
"Det er officielt. Jeg forlader gruppen.
Alt det, I har sagt om mig, er sandt.
Jeg er håbløs, meget selvisk og doven.
Jeg har spildt mit liv.
Jeg fortjener at tilbringe mit liv med folk, som er lige så usle som mig.
David, du har altid sagt, at når
det hele er ved at ramle, viser folk deres sande natur.
Jeg vrider mig ved tanken om den pris, jeg kommer til at betale.
Det var ikke nok at forråde Frederick og alt, han stod for.
Og som jeg har sagt mange gange,
er I de eneste venner, jeg nogensinde har haft.
I vil aldrig komme til at se mig mere.
Underskrevet, Ham med lort i hovedet."
LORT I HOVEDET
Jeg havde aftalt, at en taxi
skulle hente mig kl. 2.30,
i håbet om, at alle sov på det tidspunkt.
Vi havde to schæferhunde, så jeg måtte liste og være meget stille
for at holde hundene i ro.
Vi havde en grusindkørsel,
der var et par kilometer lang og gik ned ad bakken gennem skoven.
Så snart jeg var uden for hørevidde,
begyndte jeg at løbe,
og jeg var væk.
Denne gang kom jeg aldrig tilbage.
Jeg husker, jeg spurgte en af fyrene: "Hvor er John?
Jeg har ikke set ham. Er han taget tilbage til New York?"
Han sagde: "Ja, han er rejst. Han er væk."
Jeg fik besked på ikke at tale om ham, ikke at spørge til ham.
Jeg rejste, tog til Californien. Jeg ville så langt væk som muligt.
Jeg havde omkring $3.000, men vidste ikke, hvor jeg skulle tage hen.
1999 LOS ANGELES, CALIFORNIEN
Jeg husker, at Hoyt ringede til mig og sagde,
at han havde det virkelig dårligt.
Han var helt smadret.
Hans hjerne gik i stå.
Han var mentalt og åndeligt
som en zombie.
Jeg sagde:
"Du kan bo her, til du ved,
hvad du skal gøre med dit liv.
Du kan bo her, så du ikke skal tænke på at skulle betale regninger."
Fabio er utrolig loyal.
Er du hans ven, er det for resten af livet.
Jeg ved ikke, om han vidste det instinktivt,
eller om der bare var meget fart på hans karriere,
men han lod som
ingenting.
"Bo her og kom med til fitness."
Han stillede ingen spørgsmål.
Spurgte mig ikke engang, hvorfor jeg ingen hår havde.
Jeg fandt på en historie om et ekstremt modeljob.
Hoyt havde kæmpe succes som model,
og pludselig havde han ingen penge, ingenting.
De folk var som piratfisk. De tog det hele.
At være hos Fabio
gav mig plads til at tænke og bearbejde
nogle af mine følelser.
Jeg overvejede stadig, om jeg skulle tage tilbage.
Hoyt var meget ærlig og åben omkring det hele.
Jeg vidste, at dagen ville komme...
At livet nogle gange giver en en lussing,
og man tænker: "Hold kæft, jeg er blevet narret."
Jeg sagde til ham: "Det, de fleste gør,
er at skyde skylden på andre.
Men der er altid to sider af en sag."
Han blev revet med,
men var klog nok til at rejse og indse, at han havde lavet en fejltagelse.
"Hvad gør jeg nu?"
Efter omkring et år tog jeg ud for at
spise frokost med en ven et sted i Beverly Hills.
Restaurantchefen genkendte mig og sagde: "Er du Hoyt Richards?"
Jeg sagde: "Ja." Han sagde: "Jeg er ven med Dar."
Jeg vidste ikke, hvad jeg skulle sige.
Så jeg sagde: "Sig til Dar, jeg er i Los Angeles, og jeg er alene."
Jeg håbede, han forstod budskabet.
Forstod, hvad jeg sagde.
Tre uger efter fik jeg et opkald fra et nummer,
jeg ikke genkendte: "Hej, Hoyter, det er Dar."
Jeg sagde: "Hej, Dar!
Jeg ringer fra min psykologs kontor.
Han sagde, jeg skulle ringe til dig."
Da vi endelig mødtes, sagde jeg til ham:
"North Carolina er slut for mig."
Jeg forklarede, at lige inden jeg rejste,
var jeg på en bar og havde det sjovt.
Da jeg kom ind i bilen:
"Woo, woo, woo, woo."
Vi havde et ladt automatgevær i bilen og kørte ikke ind til siden.
Vi kørte ind ad indkørslen til huset og parkerede.
Jeg stod ud af bilen. Fyren havde tilkaldt forstærkning.
Så jeg blev grebet bagfra.
Der var blinkende lys og sirener overalt,
og de andre råbte og skreg:
"Sig ikke dit navn!
De skal ikke have noget information."
RUTHERFORD AMTSFÆNGSEL
Da vi kom ud mod kaution,
afleverede vi nogle dokumenter, som jeg ikke helt forstod.
Det var den slags militsen
og fyren fra Ruby Ridge havde fyldt ud for at meddele regeringen om:
"I har ingen magt over os, vi er uafhængige folk."
Vi satte hele staten i oprør.
De sagde til advokater og privatdetektiver,
at vi blev betragtet som systemkritiske terrorister.
Efter det skete, vågnede jeg op og tænkte: "Fuck det her."
Jeg ringede til min familie og forlod gruppen.
Jeg var rædselsslagen, da jeg gjorde det.
Dar og jeg endte med at blive roommates.
Vi brugte de første seks måneder på at pille hele oplevelsen
med Evige Værdier fra hinanden.
Vi sagde: "Kan du huske, da det skete?"
"Hvad tror du, der foregik der? Det var sært, ikke?
Hvad var det lige?"
Vi begyndte at pille alt, hvad der var sket, fra hinanden.
Vi genkaldte ting, som Frederick havde sagt.
Som vi har sagt før
og igen vil understrege, skal udsendelserne formidle viden
til offentligheden gennem information
for at forhindre spredning af kulter,
i stedet for med angst, skyld og overtro.
Kulter kan ikke stoppes gennem angst, skyld
og overtro, kun ved at udstråle universal viden.
Enhver, der kræver, at du tilbeder dem i deres fysiske form,
ligger under for de mørkeste og mest djævelske kræfter på Jorden.
Folk har i årevis sagt: "Det er en kult.
Tror du et eller andet sted, at det var det?"
Jeg hørte slet ikke, hvad Hoyt sagde.
Jeg er imod kulter.
Ingen skal fortælle mig, at jeg er i en kult.
Jeg sagde: "Ved du meget om kulter?" Han sagde: "Det gør jeg nu."
Jeg sagde: "Jeg tror ikke, det var en kult.
Lad mig lave lidt research."
Der var en bestseller-bog, der hed Overvind mental kult-manipulation.
Mental manipulation eksisterer.
Intelligente, kloge mennesker kan blive narret.
Steve Hassan var tidligere med i Moon-sekten.
Indoktrineret til at begå frygtelige handlinger.
Jeg tænkte: "Det er helt sikkert en kult."
Jeg købte bogen.
De første mange sider handlede om, hvordan han var blevet indoktrineret.
Man kunne bare bytte navnet ud.
Det var også min historie...
Det var et skelsættende øjeblik.
Jeg havde brug for det, lige så meget som jeg har brug for ilt.
Det var nødvendigt, selv om det gjorde ondt.
Jeg ringede til North Carolina
og sagde: "I er i en kult. I er hjernevaskede."
Jeg vidste, at jeg ikke ville blive hørt,
men det føltes godt.
John kontaktede mig og sagde: "Meg, det er en kult.
Det har altid været en kult."
Jeg husker, at min kæreste blev ved med at sige:
"Det er ikke en kult, og du er en fandens bla bla bla."
Han kaldte mig alt muligt
og råbte ad mig.
Og jeg var hysterisk.
Jeg rystede og tænkte: "Kan jeg komme ud af det her?"
Jeg havde min fars pistol og affyrede den op mod loftet.
I dét øjeblik, tænkte jeg: "Hold da kæft."
Jeg var i chok.
Da det begyndte at gå skidt for Meg,
blev min kone og jeg involveret.
Da kunne vi se den mørke side af medlemmerne af Evige Værdier.
Meg følte sig truet.
Jeg kunne ikke... Jeg var færdig, jeg var skræmt fra vid og sans,
så jeg pakkede sammen og flyttede hjem.
Jeg havde ingen penge,
men jeg havde altid i baghovedet,
at jeg havde en buffer, ædelstenene,
som jeg havde betalt næsten $200.000 for.
PERLERING I LOTUSDESIGN SAFIRRING
Jeg fik dem vurderet,
og de seks, syv ædelstene blev sammenlagt vurderet til $11.000.
Da gik det op for mig, at jeg var blevet taget ved næsen.
Dem i North Carolina boede stadig i huset,
som jeg havde betalt en del af.
De havde firmaer, som jeg havde finansieret.
Jeg blev virkelig vred og lagde sag an mod de resterende medlemmer.
Jeg skulle køre en retssag mod dem, der var tilbage.
Det var ikke bare pengene,
det var mere, hvad de laver og hvad de står for...
Jeg vidste ikke, hvordan det ville ende,
men min advokat sagde:
"Det her kan blive en svær kamp."
Han var meget opsat på at få sine penge tilbage,
for drengene i North Carolina ville sælge huset ved søen.
De ville sælge det hele.
De havde 35 firmaer, hvilket næsten er det værste.
Det viser, der ikke er helt rent mel i posen.
OVERDRAGELSERNE ER IKKE SKET MOD VEDERLAG
Vi gik efter dem, og det førte til mægling.
John Hoyt kontaktede mig
og sagde: "Jeg lægger sag an mod dem alle i et forsøg på at få mine penge.
Vil du hjælpe mig?"
Han ville have mig med,
for jeg var bogføreren dengang.
Han sagde:
"Du får $10.000 for det, når vi er færdige."
John og jeg kørte til huset ved søen.
Det var første gang, jeg så huset i 13 år.
Der var vist fem af dem tilbage.
Vi havde en lang snak,
hvor de direkte løj.
Det mest ubehagelige for mig var, at jeg vidste,
at for bare to eller tre år siden
ville jeg have været på den side af bordet
og løjet, ligesom de gjorde.
Alt var lidt uklart, fordi vi ikke havde fulgt normerne.
Vi havde vores egne regler.
Til sidst sagde jeg:
"Jeg kan ikke længere være en del af det her."
Jeg gik derfra og tænkte på, hvilken fiasko jeg var.
Sådan stod det til med huset ved søen.
Drengene troede, de ville komme derfra med $1 million i lommen
for ejendommen og huset,
men de blev stoppet.
I 2002
blev min advokat kontaktet af deres advokat,
så vi vidste, der måske var en mulighed for at løse problemet.
Vi fik en aftale i stand
og solgte alt, der var forbundet til Evige Værdier.
Det var enden på Evige Værdier.
Det kunne jeg godt leve med.
Jeg vidste ikke, hvad der ville ske med drengene.
Og jeg var egentlig ligeglad,
jeg ville bare videre med mit liv.
Det værste for mig er bevidstheden om, at jeg gjorde
mange folk ondt, da jeg valgte den vej.
Man kan ikke læge andre folks sår, men jeg gjorde et forsøg
på at genetablere forbindelsen med min familie.
Da jeg kom tilbage,
havde min mor fået kræft.
Jeg vil bare spørge...
Hun nærmere sig enden af sit liv, og jeg havde ikke set hende længe.
På det tidspunkt
gik hun med paryk.
Hun havde været igennem kemo og...
Hun var meget tapper.
Vi kunne ikke få fat i dig.
Jeg var den eneste, der forstod, du var i en kult.
John kom hjem
og var her i julen det år.
Det var første gang, han havde
mulighed for at møde min kone og mine børn.
Det er Helen. Det er Matthew.
Det tog noget tid, før John blev sig selv igen.
Det ville være svært for alle.
Der er nok ingen, der bare ryster det af sig.
Okay. Hej, jeg er John Hoyt.
Jeg er 41,
og jeg var skrækslagen for at komme hjem.
Min mors sygdom blev værre,
og jeg valgte at blive hendes primære plejer.
Jeg havde, uden at vide det, forberedt mig på det,
dengang Freddie var døende.
Alt hun sagde var, at hun elskede mig
og forstod det.
Jeg er taknemmelig for Gud, og jeg takker Gud.
Jeg tror, at mine bønner gjorde en forskel.
De hjalp med at få dig hjem.
Jeg så hende ikke i 12 år.
Hun sagde:
"Jeg havde følelsen af, at du var i et fængsel."
Jeg formåede at fortælle hende,
at jeg tror, hendes bønner var hørt, og at de havde hjulpet.
Det var ikke nemt.
Jeg var gået glip af bryllupper og afgangsceremonier.
Jeg blev altid inviteret.
Men jeg skuffede dem.
Men får aldrig den tid tilbage. Men...
Min mors sygdom gav mig mulighed for
at bevise over for min familie,
at jeg var tilbage.
Det er underligt for mig
at se tilbage på alting nu med tanken om,
at som 16-årig,
kunne en strandtur med mine venner
føre mig i den gale retning og ind i en kult.
Jeg bor i Nantucket om sommeren,
og har mange, der kommer og bor hos mig.
De er fra...
Min helbredelsesrejse har ikke kun handlet om at tilgive mig selv,
men også om at finde forståelse for, hvordan det skete,
og hvordan jeg kan fortælle andre
om nogle af de alarmklokker, som jeg ikke vidste fandtes.
Hoyt, hvordan hænger det sammen med andet kultliv.
Man slutter sig ikke til en kult. Ingen fortæller, det er en kult.
Det er en slags lokkemadstaktik.
Da jeg talte om Evige Værdier og især om Freddie,
begyndte folk at se en version af historien
i deres eget liv.
"Det lyder som mit forhold til min far
"eller min mor eller min chef eller min træner."
Jeg var kun 16. Jeg havde mange tanker.
Folk, man søger kærlighed og anerkendelse fra,
der på en måde krænker og kontrollerer en.
Jeg har haft tusinder af sådanne samtaler
og har aldrig mødt nogen, som ikke
har haft et eller andet forhold af den type.
Jeg hvervede ubevidst folk.
Der er mange,
som jeg er ansvarlig for at have introduceret
til Freddie og Evige Værdier.
Det må jeg leve med.
Jeg svarede på Hoyts opkald for nylig.
Jeg er nødt til at sige,
at jeg skænkede mig selv et glas whiskey,
drak det hele
og svarede så telefonen.
Vi havde en god snak.
Han udtrykte stor skyldfølelse, og jeg sagde,
at det jeg har været offer for eller er blevet såret over,
ikke definerer, hvem jeg er.
At jeg var involveret i en kult
og ét af Freddies ofre er absolut ikke min historie.
I 2002 BLEV JACKI DEN FØRSTE KVINDE TIL AT KLATRE EL CAPITANS NOSE
Der er sket ting i mit liv,
men jeg har lært at gøre bedre fejl, blive ved med at tage risici
og stadig udfordre mig selv.
Da jeg talte med Hoyt, gik det op for mig, hvor følsom han er.
Jeg forstår, hvorfor han har valgt at tale åbent om det.
Mental manipulation fungerer desværre på alle, som er modtagelige.
Man ser det slet ikke komme.
Kult-idéen er ikke ny.
Det politiske system bruger samme redskaber.
De religiøse systemer gør det samme.
De bruger vores grundlæggende frygt.
Da jeg var i Evige Værdier,
kiggede vi på andre grupper og sagde: "Det er helt sikkert en kult."
PASTOR JIM JONES KULTLEDER
Vi så bare aldrig os selv på den måde.
Jeg har fire medlemmer af Evige Værdier med mig.
Jeg har kendt dem alle, siden de var 16 år gamle.
John Hoyt, som netop har dimitteret fra Princeton University.
Det er ikke nemt at gå tilbage til første gang, man mødte Freddie
eller en fra gruppen, og så bare sige:
"Ja, jeg blev narret," og så begynde at se sit liv med andre briller.
Han var en fyr fra Brooklyn,
som løj om, hvem han var, og hvad han lavede.
Han sagde, han var forældreløs,
men hans mor var i live indtil 2023.
Stakkels Fred, han blev virkelig kørt af sporet.
Frederick var en sød dreng, ikke en svindler.
Der var ingen kult. Der var ingen af de ting.
Det er sandheden.
DOROTHEA CARROLLS STEMME FREDERICKS MOR
Når folk møder John,
er det første han siger: "Jeg var i en kult."
Jeg ved, hvad jeg følte, og hvad jeg lærte fra Evige Værdier.
Det var ikke slutningen,
men begyndelsen på min åndelige rejse.
Jeg vil gerne forsvare den person, jeg mener, Frederick var
og er, og hvad jeg lærte af ham.
Helt ærligt, når jeg tænker på Evige Værdier,
ved jeg ikke helt, om jeg selv kalder det en kult.
Husk på,
at Frederick var min ven.
Da jeg forlod ham og var på egen hånd,
gik tingene 100 gange værre.
SYN PÅ EVIGE VÆRDIER...
Hvis jeg havde fulgt læringen til ende,
ville jeg måske have opnået rigtig meget.
Hvem er det,
der oplever dette tv-program lige nu?
Freddie ville være virkelig begejstret for det her.
Begejstret, fordi han ikke kunne se noget galt i det.
Han ville have elsket, at han stadig var i folks tanker.
Folk taler stadig om ham så mange år efter.
Min liv er klart en skør sæbeopera.
Hvis man sætter sig ned og forestiller sig
alt det, der skete, mens man ser tv,
så ville det virke, som om
jeg fortæller den ene det her, manipulerer den anden, siger...
Det er budskabet, som Evige Værdier har til jer alle.
Hvis I ikke kan elske hinanden ubetinget, er I ikke ægte.
I Evige Værdier er vi jøder, muslimer, kristne, buddhister og hinduer.
Vi elsker alle hinanden og arbejder sammen.
Det kan I også gøre.
Det er det, det handler om. Kærlighed.
Vi troede på det.
Jeg tror, Freddie var meget skadet.
Jeg tror ikke, han forstod kærlighed.
Det var grunden til,
at der foregik så mange krænkelser omkring ham.
Men jeg kan jo ikke gå tilbage og sige:
"Jamen, de hjernevaskede mig, så det er ikke min skyld."
Jeg er stadig ansvarlig for det, jeg sagde
og gjorde, for mishandlingerne jeg deltog i
eller stilletiende så på, mens det skete.
Der er en masse skam og selvbebrejdelse.
Jeg har lært, at modgiften mod skam
er sårbarhed.
Og måden, man udtrykker den sårbarhed på,
er at fortælle historien og være ved den.
Fortæl historien, selv om det gør ondt.
JOHN ANDREADIS AFSLOG AT BLIVE INTERVIEWET.
DAVID SEAMAN OG FRITZ DIEKMANN SVAREDE IKKE
PÅ NOGEN SPØRGMÅL OM FREDERICKS DØD.
HOYT RICHARDS ER NU SKUESPILLER, SKRIBENT, FILMMAGER OG PODCASTER.
HOYT ARBEJDER OGSÅ SOM EXIT-RÅDGIVER FOR FOLK I KULTSAMMENHÆNGE.
HOYT OG DONNA ER FORLOVEDE OG SKAL GIFTES.
Undertekster: Mette Pedersen TransPerfect Media