Je 21 minut po osmé.
Je tu speciální nedělní vydání Síně slávy,
kde si dnes pouštíme ty největší vánoční hity.
Mám tu celou sbírku našich vánočních přání.
Moje matka byla na naše vánoční přání vždy velmi pyšná.
O Vánocích musíš mít srdce, víš?
Každý rok tam byla fotka a k tomu i malý zpravodaj.
To je rok 1974.
Moje matka píše: "John, 12 let, sedmá třída.
Tento podzim pořádal několik oslav pro hochy i dívky v naší herně,
které byly velmi úspěšné.
Dbá hodně na to, jak si češe vlasy a jak se obléká."
Jo, to jsem byl já.
Ale tohle byly Vánoce 1987,
což bylo naposledy, kdy jsem jel na Vánoce domů.
Moje matka píše: "John žije na Manhattanu,
ale je spíše v Evropě.
Vidíme ho jen na fotkách, ale se smutkem oznamujeme,
že přerušil veškeré kontakty s rodinou."
Další rok:
"Stále žádná zpráva od Johna, jen to, co vidíme v časopisech,
ale dál ho milujeme a modlíme se za něj."
A tohle bylo přání, které jsem nikdy neviděl,
protože v té době jsem už s rodinou nebyl v kontaktu.
Ta přání se jim vracela.
A na tomhle stojí:
"Protože jsem tvoje matka.
Bude ti 28 let a my jsme tě roky skoro neviděli.
Možná jsme nebyli dokonalí rodiče,
ale aspoň víš, že jsme tě milovali.
Nechceme zemřít, aniž bychom tě ještě někdy viděli."
Ježíši.
DRAHÝ JOHNE
V roce 1990, když vyšel ten článek ve Vanity Fair,
jsme našli odborníka na "exit counseling",
aby nám pomohl připravit intervenci.
Ozval se mi starší bratr Rory a řekl:
"Udělejme si pánský víkend v Newportu."
To rozhodně nebylo něco, na co bych normálně kývl.
Ale Rory byl vždycky spíš na mojí straně,
takže jsem mu věřil.
Ti poradci nám vysvětlili,
že když se intervence udělá špatně, člověka to jen odradí.
Máš jen jeden pokus, aby to vyšlo.
První den jsme plachtili, dělali jsme věci, co jsme v Nantucketu dělávali.
Ale druhý den jsme byli na snídani, bavili se
a najednou vešli tři chlapi.
Pamatuju si, jak jsem si říkal: "Co se to sakra děje?"
Řekli jsme Johnovi: "Máme o tebe strach.
Ti poradci jsou tu, aby ti pomohli."
Najednou mám užší periferní vidění,
všechno se smrsklo.
Cítil jsem se jako zvíře zahnané do kouta.
Vrátili jsme se do hotelu a mluvili asi 12 hodin.
Mysleli jsme, že jsme se někam pohnuli.
Šli jsme spát
a chtěli pokračovat ráno.
Ale ve čtyři nás vzbudili:
John je pryč.
Jeli jsme na letiště
a tam byl, schovaný v rohu
čekal na svůj let.
Tak jsme na něj zatlačili:
"Tohle je tvůj život. Tvoje rodina.
Musíš z té skupiny odejít."
Pak ohlásili nástup do letadla.
Zase jsme mu říkali: "Neodcházej."
ODLETY UNITED AIRLINES
Ale pocit zrady byl tak silný, že jsem se prostě otočil a odešel.
A oni si tehdy řekli:
"Myslíme, že ho už nikdy neuvidíme."
To není dobrý výsledek intervence.
PŘIVEĎTE MI KRÁSKY: PŘÍBĚH KULTU
KAPITOLA III MANIPULACE
WBAB s Frederickem von Mierersem.
A teď si dáme krátkou pauzu, aby si Frederick odpočinul.
Je trochu slabý, protože jsem měl moc práce.
Neříkej ani slovo. Musíš šetřit hlas.
- Mluvím jsem s tebou. - Já vím.
Nikdo nikdy neznal celý příběh,
ale Frederick zeslábl a začal hubnout.
Mysleli jsme si, že má zas tu infekci vnitřního ucha,
že se mu vrací ta slabost.
Měl noční pocení. Nebylo mu dobře. Hubnul.
A já si říkal, že je něco špatně.
Věděl jsem, že Frederick měl spoustu partnerů.
To bylo jeho rozhodnutí.
Ale řekl jsem: "Měli bychom si udělat HIV testy."
Já byl negativní,
ale on odmítal přiznat, že je pozitivní.
Byl jsem naprosto vyděšený.
Ale musím to říct světu?
Ne, neřekl jsem to.
Všechno jsme drželi v tajnosti.
Jenže Frederick pořád chtěl mít náhodné sexuální kontakty.
Počkat, věděls, že měl sex s lidmi,
i když byl HIV pozitivní?
Myslím, že ano, ale neviděl jsem to přímo.
A zároveň jsem si říkal: "To je šílený."
Bál jsem se,
ale rozhodl jsem se, že ho musím konfrontovat.
Řekl jsem mu: "Fredericku, zůstanu s tebou až do konce.
Ale musíš mi říct pravdu. Myslíš teď vůbec jasně?"
To ho strašně naštvalo.
A praštil mě talířem do hlavy.
Bil mě do obličeje, tekla mi krev z nosu.
A řval: "Ty zasranej pičusi! Vypadni odsud!"
A já si říkal, jestli mě třeba nezkouší.
Slíbil jsem, že s ním zůstanu až do konce.
Paul Hinton.
Jsem jediný, kdo ví, že Frederick je opravdu nemocný.
Neměl bych mu pomoct?
Ale měl v očích jistý výraz.
Nelidský. A nebyl to Frederick.
Jsem překvapený, že Paulovi nepraskla lebka.
Paul šel na místní policii,
ale nechtěl to dál řešit,
protože se bál, že by se to obrátilo proti němu.
Bál jsem se, že Frederick obrátí moje rozhodnutí odejít proti mně.
Co když nás Frederick ze všeho obviní?
Koneckonců jsem pro něj dělal X, Y, Z,
vyřizoval pochůzky, peníze, prodával drahokamy mimo účetnictví.
Tři čtvrtě milionu v tržbách.
No, řekněme to na rovinu.
Půl kila psilocybinových hub v mrazáku a další věci.
Takže když tě prásknou nebo se dostaneš do průšvihu, jsi v háji.
Když jsem odešel, řekl jsem si: "Budu zticha."
Bylo pro mě moc těžké odejít,
protože jsem o tom pak pochyboval celý zbytek života.
Nakonec jsem vstoupil do americké armády.
Bylo mi 25 a potřeboval jsem se dát dohromady.
V té době
se Frederick začal fyzicky rychle zhoršovat.
Jeho imunitní systém už nezvládal, co se v něm dělo.
A jak Frederick slábl víc a víc,
říkal jsem si: "Musí do Severní Karolíny.
Tam se zotaví a všechno se srovná."
LAKE LURE SEVERNÍ KAROLÍNA
Osobně jsem ho odvezl z bytu v New Yorku do Lake Lure.
Nonstop ležel v posteli,
museli jsme ho otáčet, protože měl proleženiny.
Nevěděli jsme, že umírá na AIDS. Mysleli jsme, že má stafylokoka.
Nikomu z nás to neřekl.
A jak se Frederickův stav dál zhoršoval,
hlavní pečovatel byl jeden muž z Věčných hodnot.
Jmenoval se David Seaman.
Dnes je s námi Dr. David Seaman.
Myšlenkou chiropraxe je vyrovnat strukturu těla.
Když David přišel do skupiny, byl chiropraktik.
Frederick začal mít fyzické problémy
a David ho ošetřoval.
A pak se z něj stal takový "domácí chiropraktik",
kdy nám všem občas něco rovnal.
Ale nikdy jsem z něj neměl dobrý pocit.
Frederick říkal, že v minulém životě
mu David Seaman usekl hlavu
a že teď je tady, aby si srovnali karmu.
Taky jste z jiné planety
nebo soustavy?
- Ano. - Opravdu?
Ale to není důležité.
Jak Frederick slábl, začal boj o moc.
David se snažil převzít kontrolu. A byl tam ještě jeden muž, Fritz.
FRITZ DIEKMANN BÝVALÝ ČLEN
Fritz byl vysoký manažer
německé televize v newyorské kanceláři.
Byl stejně starý jako Freddie a byl druhý ve velení.
Seděl tam, vedl to a choval se
jako neoficiální místopředseda.
A...
No jo.
- Pauza? Jasně. - Jo, potřebuju pauzu.
Do hajzlu.
Byl jsem v Renu v Nevadě,
dělal jsem zakázku pro GQ, když mi zavolali.
Frederick byl na úplném konci sil
a měl jsem přijet,
abych ho viděl a rozloučil se.
Odmítal jsem uvěřit, že je na pokraji smrti.
Fritz a David začali přebírat velení.
Frederick byl v té době jen živoucí kostra.
Bylo těžké se na něj vůbec podívat.
Dostal jsem malou lahvičku,
říkali, že je v ní voda s kapátkem.
Řekli: "Je na tom špatně.
Dávej mu kapky, když bude potřeba.
Ať je hydratovaný."
Ale později nám David Seaman řekl,
že to nebyla voda, co jsme mu dávali,
ale nějaká forma morfia nebo tak něco,
co mělo urychlit jeho smrt.
Nikdo z nás to tehdy ale nevěděl.
V těch lahvičkách byl vlastně jed.
A my jsme mu ho dávali,
zatímco jsme si mysleli, že mu jen zvlhčujeme rty.
Seděli jsme v kuchyni.
Fritz vešel a s velmi vážným výrazem řekl:
"Frederick zemřel."
Úplně jsem ztuhl.
Nevěděl jsem, co si myslet a zda tomu věřit.
POLEDNÍ DÉLKA
Ve svých vlastních efemeridách
si Frederick označil dny
od 28. ledna do 9. února 1990
jako "Konec života".
Zemřel 4. února.
Bylo to přesně v tom okně. Vyložte si to, jak chcete.
Uvědomte si, že Země je jen přestupní stanice.
Když umíráte, pomalu přecházíte do další oktávy vibrace.
Místa, kam jdete,
a to je velmi důležité, jsou určena vaším životem.
Proto mnoho lidí před smrtí
vidí před očima proběhnout celý svůj život.
Pamatuješ si poslední chvíli, kdy byl Frederick ještě při smyslech?
Řekl jsem mu, že ho mám rád.
To je poslední, co si pamatuju.
A jeho reakce?
Usmál se. Tehdy už nemluvil.
Později jsme zjistili, že když Frederick zemřel,
byli s ním David Seaman a Fritz Diekmann.
David řekl, že Fritz přiložil Frederickovi polštář na hlavu,
aby jeho život ukončil.
A když jsme se Fritze zeptali, přiznal to.
Mezi námi se mluvilo o tom,
že to byla vlastně forma milosrdné smrti.
Na Fritzovi bylo vidět, že to nechtěl udělat.
Nebylo to pro něj snadné.
Vlastně jsem s ním tak nějak soucítil.
Dámy a pánové, to je hodně věcí k přemýšlení.
Vzestoupení mistři, vesmírní lidé a vzkříšené bytosti.
Dobrou noc u dalšího vysílání Věčných hodnot.
Pár hodin po Frederickově smrti
chodil Fritz za lidmi, co stáli
po dvou, po třech,
snažili se smát a vzpomínat
na hezké chvíle s Frederickem.
Říkal: "Nedělejte to. Frederick je mrtvý. Musíme jít dál."
Byl chladný a strohý.
Jako by Frederick zmizel a celý ten život skončil.
Nejdřív se David snažil zařídit Frederickovo zpopelnění,
ale nejprve musela být provedena pitva.
A tehdy se údajně zjistilo,
že měl AIDS.
Když se veřejně oznámilo, že měl AIDS,
o "milosrdné smrti" jsme rozhodně
nemohli mluvit.
Takže se z toho stal vnitřní tajný příběh skupiny,
o kterém jsme všichni věděli,
ale navenek se o tom nemluvilo.
V RUTHERFORDU ZEMŘEL 'MIMOZEMŠŤAN'
ZÁHADA KOLEM SMRTI JUPÍKA SEXUÁLNÍHO GURU
Potom jsme museli Věčné hodnoty zcela přeorganizovat.
A v tu chvíli převzal vedení Fritz.
Jenže neměl ani charisma ani schopnosti, které měl Freddie.
A během šesti měsíců
jsme se proti němu začali bouřit.
Byla to taková malá vzpoura.
Vrátili jsme se do New Yorku,
zamkli ho v jeho bytě a nepustili ho ven.
Trvalo to dva nebo tři dny.
Řekli mu, že musí odejít,
a donutili ho podepsat převod
majetku Věčných hodnot. A on odešel.
Tím se skupina rozdělila.
Někteří stáli při Fritzovi, jiní při nás.
Já jsem byl krátce v jakési vedoucí pozici,
asi měsíc nebo dva,
kdy jsme řešili, co budeme dělat dál.
Ale abys mohl vést
Věčné hodnoty,
musel jsi ostatní shazovat, konfrontovat je.
A takový já naštěstí nejsem.
Takže mě rychle sesadili.
Tehdy jsem se ptal: Co dál? Co si o skupině myslím teď?
Měl jsem pocit, že je to celý v prdeli.
Mělo to status jako dřív?
Pro mě ne.
Bylo tam pár lidí,
kteří neměli žádný zájem o duchovní růst,
jen o vlastní uspokojení.
A něco ve mně říkalo:
"Tohle je špatně. Musíš odejít."
Ale když jsem jim řekl, že odcházím,
přivázali mě k židli a den a půl mě vyslýchali.
"Frederick by to nechtěl. Nejdeš po správné cestě."
Byl jsi celou dobu vzhůru?
Nepamatuju si, že bych spal.
Mysleli si, že odejdu s Frederickovými drahokamy.
Tak mě před odchodem
svlékli do spodního prádla
a nechali mě odejít jen s taškou oblečení.
Tak jsem odešel ze skupiny.
V té době státní zastupitelství
vyšetřovalo případ a chtělo ho dostat k soudu.
Frederick byl uprostřed mnohamilionového obchodu s drahokamy.
Ale řekli mi, že i když existovala stopa peněz,
protože Frederick zemřel,
už neměli dost na soudní řízení.
A případ odložili.
Myslela jsem, že po jeho smrti
skupina ztratí sílu.
Že to skončí.
Bylo pro mě překvapení, že pokračovala ještě roky.
1994 O ČTYŘI ROKY POZDĚJI
...jak to dopadne.
Sleduj ho.
Vejdi. Vrať se na místo a začni.
Po Frederickově smrti
se většina skupiny přestěhovala do Severní Karolíny.
Freddie je pryč. Fritz je pryč.
Nikdo už nemá "vesmírné lidi na telefonu".
Takže musíme přijít na to, jak přežít blížící se apokalypsu.
Jak to uděláme?
Tohle jsem napsal na hlavičkovém papíře
v Londýně:
"Frederick nám opakovaně říkal,
že máme možnost udělat v životě něco,
co tu ještě nebylo.
Nikdo přesně neví co,
ale víme, že to máme dokázat my tím,
že zůstaneme spolu, budeme spolupracovat a starat se o sebe.
Jediným způsobem přežití bude společné bydlení.
A víme, jak moc na tom Freddie trval.
Jsme svobodní lidé,
kteří se spojují pro společný cíl, sebepoznání."
V Severní Karolíně žili všichni v domě u jezera.
Bylo tam šest ložnic, ale v každé dvě postele.
Nula soukromí.
Ale po letech společného života
už nám to nepřišlo divné.
Byl to prostě náš způsob života.
Tam, v Severní Karolíně,
to bylo víc o každodennosti.
Ale když byl Frederick naživu, přes všechen chaos
tam vždycky byla duchovní linka.
Miluj všechno bezpodmínečně
a staneš se součástí Boží koktejlové párty na Zemi.
Frederick vždycky pouštěl takovou éterickou hudbu.
Člověk měl pocit, že je mimo New York, v nějaké oáze.
Ale pamatuju si jedno ráno v Severní Karolíně.
David vzal kazeťák a kazetu se skladbou Mandolin Rain.
A tu blbou skladbu pouštěl týden v kuse.
A bylo to jako: "Můžeš tu zasranou písničku vypnout?"
A pak to zase začalo: "Poslouchej déšť mandolíny..."
Byla to úplně jiná atmosféra.
Jádro skupiny se zúžilo na deset lidí.
Nebyla tam žádná žena.
A my si uvědomovali, že jsme jiní, že máme dost zvláštní přesvědčení.
Dr. David Seaman.
Rozhodli jsme se už nevystupovat jako Věčné hodnoty,
to jméno bylo dost pošpiněné.
A tím začala nová éra.
Chtěli založit nějakou stavební firmu,
aby to působilo normálně.
OBČANSKÁ HLÍDKA BAT CAVE
V té době jsem věděla, že mají kancelář zvanou Lotus Group.
Byli velmi profesionální, velmi slušní.
Říkám jim: "Lidi říkají, že jste mimozemšťani, víte?"
Ale no tak.
Pro mě na nich nebylo nic děsivého nebo nebezpečného.
Místní nám říkali
"korálkoví, homosexuální hvězdopravci",
takže se rozhodlo, že by bylo dobré,
aby někteří chlapi měli přítelkyně.
A jeden z nich byl s Meg.
Byla to okamžitá chemie. Prostě bum.
Byla jsem šíleně zamilovaná.
Mohli jste mi o nich říct cokoliv
a já bych tomu nevěřila.
Prostě bych tomu nevěřila.
Byla jsem v Severní Karolíně.
Ocitla jsem se tu náhodou,
našla si tu práci.
A po roce jsem začala vídat známé tváře.
Ale vědomě jsem se z toho zážitku léčila
a byla jsem ráda, že o nich nic nevím.
A pak jsem zjistila, že jedna žena z umělecké komunity
se zapletla s Lotus Group.
Elissa přišla do mé kanceláře
a řekla: "Tyhle chlapy znám z New Yorku.
Mám s nimi jistou zkušenost.
Víš vůbec, kdo to je?
Nejsou tím, kým se zdají být.
S nimi nechceš nic mít. Drž se od nich dál."
Podívala jsem se na ni a řekla: "Jen buď opatrná."
A ona mě utnula. Nechtěla to slyšet.
Chtěla slyšet, jak je to úžasné.
Tehdy jsem to brala
jako maloměstské drby
nebo tak něco.
Pro mě to byli přátelé. Pracovali jsme spolu na projektech.
Byli jsme jako rodina.
Pořád jsem dělal modeling na plný úvazek a hodně cestoval.
A když kanál E! dělal speciál
o mužských modelech,
navrhl jsem, aby přijeli do Severní Karolíny
a podívali se, jak žiju.
Pojďte dál. Tohle je Lotus Group.
Naše kancelář v Severní Karolíně.
Mysleli jsme, že dostane prostor v televizi, celý segment.
To by mohla být dobrá PR pro všechny.
Díváte se na E!, autoritu zábavního průmyslu.
Vždycky jsem to chtěl říct.
Hlavní pokyn byl: nechovej se divně.
Ale celé to bylo naaranžované a falešné.
Jedna z nejlepších věcí na práci v Lotus Group je,
že vás každý den vítá naše krásná Blair.
Najali ženu jako recepční.
Nebyla členkou skupiny.
Hoyt s ní před tím záběrem snad nikdy
neprohodil ani slovo.
Stará se o všechny telefony.
Je to milá dáma.
A pak jsme měli trapnou večeři, kde jsem z nějakého důvodu
měl oblek a kravatu.
Díval jsem se na Hoyta jako: Vážně?
Kdy jsme naposledy seděli u stolu a jedli?
Je prý nejlépe placený mužský model na světě,
ale po téměř deseti letech v branži
mu úspěch nestoupl do hlavy.
Ten pořad E!
Hotovou verzi jsme viděli až při vysílání
Když Hoyt nepracuje,
je tady v klidu a tichu severokarolínských hor.
E! to celé udělala o Hoytovi.
Hoyt také vede stavební firmu.
Hoyt má podniky a zaměstnává své přátele.
To mezi námi vyvolalo napětí.
Dobře, tak vás už nebudeme zdržovat.
Ale Dave je na tohle všechno expert.
Protože jsme museli zůstat pokorní, víte?
Má velké ego.
V té skupině
jsem chodil po špičkách, jako většina z nás.
Byli jsme jako dysfunkční rodina,
která čeká na apokalypsu.
Tady je naše produkční kancelář.
V mnoha ohledech mě Frederick, dokud žil,
rozmazloval.
A to vyvolalo hodně závisti
u ostatních členů.
Ironie je, že pořád financoval spoustu věcí.
Byl pořád na cestách. Jeden týden Karibik,
další Švédsko, pak Los Angeles.
A když jsem byl na cestách, budoval jsem si přátelství
a vztahy mimo skupinu.
A v L.A. jsem potkal ženu jménem Donna.
Byla to krásná bruneta a hned mě zaujala.
Začali jsme se vídat, ale bylo to hodně nepravidelné.
Hodně jsem cestoval
a někdy jsem ji viděl jen jednou za dva měsíce.
Ale začal jsem k ní něco cítit.
A uvědomil jsem si, že věci, které nám roky démonizovali,
jako lásku, vlastně nejsou tak špatné.
Měl jsem pocit, že stojí při mně
a že jí na mně záleží.
Ten vztah s Donnou mi začal otevírat srdce způsobem,
který jsem nečekal.
Ale dělal jsem to tajně. Nikdo ve skupině o tom nevěděl.
V roce 1999
se magnetický pól posune a lidstvo bude zdecimováno.
V roce 1999 se skupina ztenčila.
A ti, co zůstali,
byli na sobě naprosto závislí.
Tady to je.
Tady je pár mých poznámek.
"Operace Bezpečné místo."
Po Frederickově smrti
se hodně mluvilo o posunu pólů.
Zachráněna bude jedna desetina jednoho procenta populace.
A plán se začal rozjíždět.
Pojďte nahoru, ukážu vám
zákulisí celé operace.
Museli jsme začít hromadit jídlo a být schopní žít mimo civilizaci.
- Tajný úkryt. - Malý bunkr tady pod tím, jo?
- Jo. - Víme, kam jít, až spadne bomba.
Věřili, že přijde
nějaká obrovská, katastrofická změna Země
a že Lake Lure je jedno z bezpečných míst.
Měli pozemky vysoko v horách, kde byly jeskyně.
A tam měli všichni utéct.
KRIZOVÁ SITUACE MÍSTO, ODKUD NENÍ NÁVRATU
Jak to mělo proběhnout? Byla ta časová osa správná?
A pak se řeč stočila ke zbraním.
VŠECHNO SE SESYPE
Učili jsme se střílet.
Měl jsem brokovnici a pistoli. 45.
Cílem bylo nahromadit a zajistit nejlepší možnou obranu.
PŘIPRAVTE SE PADNOUT SE ZBRANÍ V RUCE
A celé se to rychle zvrhlo.
POTRAVINY THOMPSON'S GRO. MARKET & GRILL
Jo, měli slušný arzenál.
Měli pronajaté sklady narvané zásobami na přežití,
aby byli v bezpečí, dokud se svět "neuklidní".
A pak prý přijdou a všechny zachrání.
Já byla poslední žena, co zůstala.
A můj přítel si se mnou jednou večer sedl a řekl:
"Budeme spolu, abychom přežili.
Bylo by fér,
kdybys byla ochotná mít sex s ostatními chlapy.
S kým bys byla ochotná mít sex?"
Pamatuju si, jak jsem byla absolutně v šoku a znechucená.
Řekla jsem: "To si děláš srandu."
Neřekla jsem mu žádné jméno. Začal se zlobit.
A já: "Ne. Nikdy bych o tom neuvažovala."
Na konci jsme si mysleli, že potřebujeme ženy,
aby pomohly znovu osídlit planetu a vychovat osvícené bytosti.
Jako špatný sci-fi scénář.
S blížícím se miléniem
měly přijít na Zemi velké změny,
tsunami, hurikány.
Začali jsme kupovat zlato a stříbro,
protože to měla být jediná skutečná měna.
Mezitím já letím do Londýna na kšeft a říkám si:
"Ekonomiky se nehroutí.
Žádné tsunami, žádná zemětřesení.
Zní to směšně,
část mého kritického myšlení se začala vracet.
A tehdy jsem skupině začal říkat:
"Vy tady v Severní Karolíně žijete v bublině.
Říkám vám, venku se nic neděje."
A za to jsem byl napaden.
A v tomtéž rozhovoru, když jsem myslel, že už to horší být nemůže,
jsem řekl: "Mimochodem, s někým chodím."
A vypuklo peklo.
"Jak to myslíš, že s někým chodíš?"
Řekli mi: "Musíš se s ní rozejít.
Jsi sobecký a je to vůči ní nefér.
Co si to dovoluješ?"
Vykreslili to tak, že jsem vůči ní naprostý hajzl.
Že nemá tušení, do čeho jsem zapletený.
A já Donně řekl:
"Myslel jsem, že ten vztah chci, ale rozhodl jsem se, že nechci."
Bylo to strašně tvrdé a kruté.
A zacházet s ní takhle,
to jsem vůbec nebyl já.
A tím začalo období, kdy říkali:
"Musíme Hoyta chránit.
Zjevně ztrácí rozum. Venku nepřežije.
Musíme ho přivést zpátky do Severní Karolíny.
Musíme ho hlídat pod zámkem."
Musel dělat ty nejpodřadnější práce, aby ho naučili pokoře.
Musel jsem být první vzhůru, poslední v posteli.
Dělal jsem veškerou špinavou práci, kterou nikdo jiný nechtěl.
Zavolali mi: "Přijeď k domu u jezera."
John měl vážný problém.
Vejdu jsem do kuchyně a John tam sedí u stolu,
zcela podřízený,
a má úplně oholenou hlavu.
Byl dohola.
Říkám: "Bože můj, co se ti stalo?"
A oni: "Jo, pověz Meg, co se stalo."
Nařídili mi, abych se přestěhoval do Severní Karolíny
a vzdal se kariéry.
Věděl jsem, že na to nejsem připravený.
Ale řekli: "Aby tě odsud
ani nenapadlo odejít,
oholíme ti hlavu, abys už nemohl dělat modeling."
Pamatuju si, jak jsem se díval do zrcadla
a říkal si: "Kdybych měl vlasy,
mohl bych teď být v Miláně nebo v Paříži
s Claudií Schiffer nebo Cindy Crawford
a vydělávat 25 tisíc denně."
Takže duchovní nejsem, když chci být tam.
Stala se ze mě, jak říkali, "plešatá hausfrau".
Bral jsem to tak, že je to moje vina.
Kdybych začal používat rozum a byl víc jako oni,
nemusel jsem si tím procházet.
Ale protože jsem nějak vadný, něco je se mnou špatně,
cítil jsem, že to nikdy nevzdají.
Říkal jsem si:
"Nikdy nebudu dost dobrý na to, co po mně chtějí."
A došel jsem do bodu, kdy jsem si řekl: "Už to nedám."
Tak jsem si naplánoval útěk.
Jel jsem na letiště a odletěl.
Dostal jsem se do New Yorku a začal se vzpamatovávat.
Měl jsem tam být jednu noc před dalším odletem.
A samozřejmě, objevili se u dveří v New Yorku.
Jeden z nich si sedl do dveří,
abych v noci nemohl utéct.
Spal jsem u okna a napadlo mě, že bych z něj mohl skočit.
Ale neudělal jsem to.
A oni mě odvezli zpátky do Severní Karolíny.
Vydržel jsem tam ještě tři, čtyři týdny.
A říkal jsem si: "Tentokrát mě nechytí.
Ani náhodou."
Bylo to o víkendu 4. července.
4. ČERVENEC 1999
Když jsem odcházel, napsal jsem dopis,
pro ty, co byli v Severní Karolíně, aby věděli, že jsem odjel.
"Je to oficiální. Končím.
Všechno, co jste o mně kdy říkali, je pravda.
Jsem beznadějný, sobecký a ten nejlínější ze všech.
Promrhal jsem život.
Zasloužím si strávit zbytek života s odpadem, jako jsem já sám.
Davide, vždycky jsi říkal: 'V době,
kdy se všechno hroutí, se ukáže pravá povaha lidí.'
Děsí mě pomyslet, jaký trest mě čeká.
Nestačilo zradit Fredericka a všechno, za čím stál.
Ale teď i vás, jak jsem říkal tolikrát,
jediné opravdové přátele, co jsem kdy měl.
Už mě nikdy neuvidíte.
Podepsán: Debil."
DEBIL
Tak jsem si objednal taxi
na půl třetí ráno
v naději, že všichni budou spát.
Měli jsme dva německé ovčáky, takže jsem se musel vyplížit
a udržet psy v klidu.
A měli jsme štěrkovou cestu
asi míli a půl dolů lesem.
Když jsem měl ale pocit, že už mě neslyší,
prostě jsem se rozběhl.
A byl jsem pryč.
Tentokrát jsem se už nevrátil.
Pamatuju si, jak se někoho ptám: "Kde je John?
Neviděla jsem ho. Vrátil se do New Yorku?"
A on: "Jo, odešel. Je pryč."
Nesměla jsem o Johnovi mluvit, ani se na něj ptát.
Odjel jsem do Kalifornie, co nejdál od nich.
Měl jsem asi tři tisíce dolarů. Ale nevěděl jsem, kam jít.
1999 LOS ANGELES, KALIFORNIE
Hoyt mi jednou zavolal a řekl,
že je na tom fakt zle.
Byl úplně zničený.
Mozek měl prázdný.
Byl jako rovná čára, morálně, duchovně,
prostě jako zombie.
A já mu řekl: "Hele,
můžeš tu zůstat, dokud nepřijdeš na to,
co chceš v životě dělat.
Můžeš být u mě, abys nemusel řešit účty."
Fabio je neskutečně loajální.
Když jsi jeho přítel, jsi jeho přítel na celý život.
Nevím, jestli to vycítil,
nebo měl tolik práce,
ale tehdy to zahrál,
jako by o nic nešlo.
"Pojď, zůstaň. Půjdeme do fitka."
Žádné otázky.
Ani se nezeptal, proč mám oholenou hlavu.
Vymyslel jsem si historku o nějakém extrémním modelingovém jobu.
Hoyt byl extrémně úspěšný model
a najednou neměl nic.
Ti lidé byli jako piraně. Nechali ho bez ničeho.
Díky Fabiovi
jsem získal prostor k inkubaci a zpracování
některých svých pocitů.
Pořád jsem přemýšlel, jestli se nemám vrátit.
Hoyt o tom mluvil upřímně a otevřeně
a já věděl, že oni přijdou.
Jednou ti život dá facku
a uvědomíš si: "Bože můj, byl jsem napálen."
Řekl jsem mu: "Víš, co lidi dělají nejčastěji?
Vždycky viní někoho jiného.
Na tango jsou potřeba dva."
Nechal se do toho vtáhnout,
ale byl dost chytrý na to, aby odešel a řekl si, že udělal chybu.
Co teď udělám?
Po roce jsem šel na oběd
s kamarádem v Beverly Hills
a vrchní mě poznal: "Jste Hoyt Richards?"
"Jo, jo." A on: "Přátelím se s Darem."
Nevěděl jsem, co říct,
tak jsem řekl: "Řekni Darovi, že žiju v L.A. a jsem tu sám."
A doufal jsem,
že to pochopí, co tím myslím.
Za tři týdny mi volá neznámé číslo:
"Hej, Hoytere, tady Dar."
Já na to: "Dare!"
"Volám z ordinace svého terapeuta.
Řekl mi, že ti mám zavolat."
Když jsme se konečně sešli, řekl jsem:
"Do Severní Karolíny už se nevrátím."
Začal jsem mu vysvětlovat, že těsně před odchodem
jsem byl v baru, bavil se,
a když jsme sedli do auta,
tak mi nějak hráblo.
Měli jsme v autě nabitou útočnou pušku a nezastavili jsme.
Dojeli jsme až k domu u jezera.
Vyskočil jsem z auta a týpek už volal posily.
Skočili po mně zezadu.
Dálniční hlídka, šerifové, policie, sirény všude,
a kluci křičeli:
"Neříkej jim svoje jméno! Nic jim neříkej!
Nemají nárok na žádné informace!"
OKRESNÍ VĚZNICE RUTHERFORD
Když nás pustili na kauci,
podali jsme nějaké papíry, ani jsem pořádně nevěděl jaké,
ale byly to stejné dokumenty, jaké vyplňují milice
a lidi z Ruby Ridge, když dávají vládě na srozuměnou,
že na ně nemůže, že jsou nezávislí lidé.
Naštvali jsme tím celý stát.
A právníkům i vyšetřovatelům řekli,
že jsme považováni za protistátní teroristy.
A tehdy mi to došlo a řekl jsem si: "Seru na to."
Zavolal jsem rodičům. A to byl můj únik ze skupiny.
A byl jsem k smrti vyděšený.
S Darem jsme se nakonec stali spolubydlícími.
Prvních šest měsíců jsme strávili tím, že jsme rozebírali
celou zkušenost u Věčných hodnot.
"Pamatuješ na tohle?
Co se tam podle tebe dělo? To bylo divné, že?
Co to sakra bylo?"
Začali jsme zpětně skládat, co se vlastně stalo.
Vraceli jsme se k věcem, které říkal Frederick.
Jak jsme už řekli,
a chceme znovu zdůraznit, tyto platformy mají přinášet poznání
široké veřejnosti,
aby se kultům zabránilo informacemi,
ne strachem, vinou a pověrami.
Kulty nelze zastavit strachem, vinou
ani pověrami, jen zářivým, univerzálním poznáním.
Kdokoli chce, abyste se mu klaněli nebo ho uctívali jako fyzickou bytost,
je nástrojem nejtemnějších a nejďábelštějších sil na Zemi.
Celé roky lidi říkali: "Tohle je kult.
Nemyslíš, že je aspoň nějaká šance, že to tak bylo?"
Mně úplně vypnul mozek, minutu jsem ani neslyšel, co Hoyt říká.
Jsem proti kultům.
A nikdo mi nebude tvrdit, že jsem v nějakém kultu.
Říkám: "Víš vůbec něco o kultech?" A on: "Vlastně ne."
Já: "Ani já ne. Nemyslím, že to byl kult.
Zkusím si o tom něco zjistit."
Nejprodávanější kniha byla Jak čelit psychické manipulaci zhoubných kultů.
Kontrola mysli existuje.
Inteligentní lidé mohou být oklamáni.
Steve Hassan, bývalý Moonie.
Indoktrinovaný k páchání hrozných činů.
Říkal jsem si: "Tak tohle je rozhodně kult."
Ale tu knihu jsem si koupil.
Prvních 60–70 stran bylo o tom, jak byl indoktrinován on.
A stačilo by změnit jméno,
a byla to moje story.
To byl zlomový moment mého života.
Potřeboval jsem ho jako kyslík.
I když to bolelo, potřeboval jsem to.
Párkrát jsem telefonoval do Severní Karolíny:
"Jste v zasraným kultu. Máte vymytý mozky."
A i když jsem věděl, že mě tam nikdo neposlouchá,
sakra se mi ulevilo.
John se mi ozval a říká: "Meg, je to kult.
Vždycky to byl kult."
A pamatuju si, jak můj přítel pořád říkal:
"Není to kult a ty jsi zasraná bla bla bla..."
Nadával mi do všeho možného
a ječel na mě.
A já byla samozřejmě hysterická,
třásla jsem se a říkala si: "Můžu odsud vůbec odejít?"
Měla jsem tátovu pistoli a vystřelila jsem do stropu.
A v tu chvíli jsem si řekla: "Do prdele."
Byl to šok, víte?
Když šla ke dnu Meg,
vložil jsem se do toho já s manželkou.
A tehdy se objevila temná stránka členů Věčných hodnot.
A Meg rozhodně zastrašovali.
Já už nemohla. Byla jsem vyděšená.
Zabalila jsem si věci a odstěhovala se domů.
V té době jsem byl zcela na mizině,
ale pořád jsem si říkal,
že mám přece pojistku, ty šperky,
za které jsem zaplatil skoro 200 000 dolarů.
PRSTEN S PERLOU V LOTOSU SAFÍROVÝ PRSTEN
Nechal jsem je nacenit
a těch šest nebo sedm kamenů mělo hodnotu asi 11 000 dolarů.
A tehdy mi došlo, že mě napálili.
Všichni v Severní Karolíně pořád bydleli v domě,
na který jsem přispěl.
Měli podniky, které jsem financoval.
Naštval jsem se a zbývající členy zažaloval.
Budu se soudit s těmi, co zůstali.
Nejde ani tak o peníze,
ale o to, co dělají a co představují.
Nevěděl jsem, jak to dopadne,
ale právník říkal:
"Tohle může být pořádná bitva."
Hoyt byl odhodlaný získat své peníze zpět,
protože lidi v Severní Karolíně se snažili dům u jezera prodat,
prostě se všeho zbavit.
Měli 36 korporací, což je jeden z nejvíc usvědčujících faktů.
Je vidět, že se tam dělo něco nekalého.
ÚHRADY NEBYLY ZA REÁLNÉ SLUŽBY
Šli jsme po nich, což vedlo k mediaci.
John Hoyt se mi ozval:
"Žaluju všechny a snažím se ty peníze získat zpátky.
Pomůžeš mi?"
Myslím, že mě chtěl mít poblíž, protože věděl,
že jsem tehdy byl účetní.
A za to, že mu s tím pomůžu, mi slíbil:
"Dám ti 10 000 dolarů, až se to celé vyřeší."
Tak jsme s Johnem jeli k domu u jezera.
Viděl jsem ten dům asi po 13 letech.
Bylo jich tam tehdy asi pět.
Seděli jsme tam, bavili se
a oni lhali, jako když tiskne.
Ale nejvíc mě děsilo vědomí,
že ještě před dvěma, třemi lety
bych seděl na jejich straně stolu
a lhal úplně stejně.
Všechno bylo pochybné, protože jsme se nevešli do norem světa.
Měli jsme své vlastní.
A já jsem došel do bodu,
kdy už jsem se toho nechtěl účastnit.
A odešel jsem s pocitem, že jsem selhal.
A tam byl. Na tom pozemku. Dům u jezera.
Mysleli si, že za ten dům a pozemek
dostanou milion dolarů.
Ale narazili.
V roce 2002
kontaktoval mého právníka jejich právník
a věděli jsme, že je šance to uzavřít.
Tak jsme případ srovnali
a v podstatě zlikvidovali veškerý majetek spojený s Věčnými hodnotami.
A tak Věčné hodnoty fakticky skončily.
A s tím jsem mohl žít.
Co bude s nimi, to jsem nevěděl.
A upřímně, už mi to bylo jedno.
Chtěl jsem jít dál.
Pro mě bylo nejtěžší vědět, že jsem na té cestě
ublížil spoustě lidí.
Nemůžeš zahojit rány druhých, ale snažil jsem se
znovu navázat vztahy s rodinou.
A když jsem se vrátil,
máma už bojovala s rakovinou.
Jen se chci zeptat...
Nevidět svou mámu na konci jejího života...
A tehdy
už nosila paruku,
protože chodila na chemoterapii a...
Byla tak statečná.
Nedovolali jsme se ti.
A mně jediné došlo, že jsi v kultu.
Když se John vrátil,
přijel na Vánoce a pobyl s každým.
Poprvé měl možnost poznat mou ženu,
mého syna a dceru.
Tohle je Helen. Tohle je Matthew.
Chvíli trvalo, než se John vrátil do svého starého já.
Je to těžké pro každého.
Nikdo z toho neprocitne hned.
Ahoj, jsem John Hoyt.
Je mi 41 let
a byl jsem vyděšený z návratu domů.
Když se mámina nemoc začala zhoršovat,
stal jsem se jejím hlavním pečovatelem.
A zvláštním způsobem mě na to
připravila zkušenost s Freddiem, když umíral.
Řekla jen, že mě miluje.
A že to chápe.
Jsem vděčná Bohu a děkuji mu.
A myslím, že modlitby opravdu pomohly.
Že tě přivedly domů.
Neviděl jsem ji 12 let.
Říkala: "Pořád jsem...
Měla jsem pocit, že jsi v nějakém vězení."
A já jí mohl říct,
že její modlitby byly vyslyšeny. A že mi opravdu pomohly.
Cítil jsem se provinile.
Zmeškal jsem tolik svateb, tolikpromocí...
Všude mě zvali,
ale já je všechny zklamal.
Ten ztracený čas se už nevrátí. Ale...
Nemoc mojí matky mi umožnila
dokázat rodině,
že jsem zpátky.
Je pro mě neuvěřitelné
ohlédnout se zpět a uvědomit si,
že ve věku 16 let
mohla obyčejná cesta na pláž za kamarády
odstartovat cestu, která mě nakonec dovedla ke kultu.
V létě žiju v Nantucketu
a často u mě přebývá spousta lidí.
Jsou odevšad.
Dnes je moje cesta zotavení hlavně o tom, že se snažím nejen odpustit sám sobě,
ale také pochopit, jak se to stalo
a jak případně ostatním
ukázat varovné signály, které jsem tehdy neviděl.
Hoyte, řekni nám, jak se to podobá chování jiných kultů.
Do kultu nevstoupíš vědomě. Nikdo ti neřekne, že je to kult.
Je to návnada a záměna.
Čím víc jsem mluvil o Věčných hodnotách a hlavně o Freddiem,
tím víc lidé začali vyprávět
své vlastní verze podobných příběhů: "Počkat,
takový vztah jsem měl s tátou,
s mámou, se šéfem nebo s trenérem."
Bylo mi teprve 16 a řešil jsem spoustu věcí ve svém životě.
Osoba, u které hledáš lásku a uznání,
tě jistým způsobem zneužívá a ovládá.
A z tisíců rozhovorů, které jsem vedl,
jsem snad neměl jediný,
který by nepopsal podobný vztah.
Nevědomky jsem dělal náboráře, přesně to jsem dělal.
A je spousta lidí,
které jsem přivedl
k Freddiemu a Věčným hodnotám.
A s tím musím žít.
Teprve nedávno jsem vzala Hoytovi telefon.
A musím se vám přiznat,
že jsem si nalila sklenku irské whiskey
a kopla ji tam.
A pak jsem ten telefonát přijala.
A byl to dobrý rozhovor.
Vyjádřil lítost a já mu řekla,
že věci, které mě zranily, nebo lidi, kteří mi ublížili,
mě nedefinují.
To, že jsem se zapletla s kultem,
a byla jednou z Freddieho obětí, rozhodně není můj příběh.
V 2002 JACKI JAKO PRVNÍ ŽENA SAMA VYLEZLA NA NOSE ROUTE OF EL CAPITAN
Stalo se mi to,
ale naučila jsem se dělat lepší chyby, dál riskovat
a pokračovat ve výzvách.
A při rozhovoru s Hoytem mi došlo, jak je vlastně citlivý.
A dokážu ocenit, že se snaží lidi vzdělávat.
Kontrola mysli bohužel funguje na ty, co jsou otevření.
Ani si nevšimnou, že se to děje.
Myšlenka kultu není nic nového.
Politické systémy tyhle nástroje využívají.
Náboženské systémy je využívají.
Zneužívají se naše nejprimitivnější strachy.
Když jsem byl ve Věčných hodnotách,
dívali jsme se na jiné skupiny a říkali: "Tak tohle je určitě kult."
REV. JIM JONES VŮDCE KULTU
Ale nikdy jsme tak neviděli sami sebe.
Jsou tu se mnou čtyři moji kolegové z Hodnot,
které znám od jejich 16 let.
John Hoyt, čerstvý absolvent univerzity Princeton.
Není snadné vrátit se na úplný začátek, kdy jsem potkal Freddieho
nebo někoho ze skupiny, a prostě říct:
"Jo, nachytali mě," a přehodnotit svůj život.
Tohle byl chlapík z Brooklynu,
který lhal o tom, kým je a co dělá.
Tvrdil, že je sirotek,
ale jeho matka žila až donedávna, myslím do roku 2023.
Chudák Fred, opravdu ho to semlelo.
Frederick byl laskavá duše a nikdy to nebyl podvodník.
Nebyl žádný kult. Nic takového.
Taková je pravda.
HLAS DOROTHEY CARROLLOVÉ FREDERICKOVY MATKY
Když lidé potkají Johna,
první věc, kterou řekne, je: "Byl jsem v kultu."
Vím, co jsem cítil a co jsem se ve Věčných hodnotách naučil.
A nebyl to můj konečný bod.
Byl to jen začátek mojí duchovní cesty.
Takže chci bránit toho Fredericka, kterého jsem znal,
a to, co jsem se od něj naučil.
Když přemýšlím o Věčných hodnotách a mám být upřímná,
ani nevím, zda je sama považuji za kult.
Musíte si uvědomit,
že Frederick byl můj přítel.
A když mě od něj oddělili a byl jsem odkázán sám na sebe,
vedlo se mi asi stokrát hůř.
VĚČNÉ HODNOTY O...
Ale možná, kdybych dovedl to učení až do konce,
dokázal bych mnohem víc.
Kdo to vlastně je,
kdo prožívá tenhle pořad, tenhle okamžik?
Freddie by z toho byl nadšený.
Nadšený, protože by na tom neviděl nic špatného.
Byl by rád, že si udržel své místo v řadě.
Že se o něm mluví tolik let poté.
Můj život je rozhodně šílená telenovela.
Kdybyste si sedli a představili si,
co se stalo, jako když sledujete televizní pořad,
každému by připadalo, že tomu říkám tohle,
tamtoho manipuluju, támhleto dělám...
Tohle je hlavní poselství Věčných hodnot pro vás všechny:
Pokud se nemilujete bezpodmínečně, jste všichni podvodníci.
Ve Věčných hodnotách židé, muslimové, křesťané, buddhisté a hinduisté.
Milujeme se a spolupracujeme.
Snažíme se vám říct, že to dokážete taky.
To je to, co máme. Úplnou a naprostou lásku.
A tomu jsme věřili.
Freddie byl, myslím, velmi zraněný člověk.
A nemyslím si, že chápal lásku.
A kvůli tomu
se kolem něj napáchalo hodně škody.
Ale nemůžu se vrátit a říct: "No jo,
oni mi vymývali mozek, takže já za nic nemůžu."
Pořád nesu odpovědnost za vše, co jsem řekl
nebo udělal, za zneužívání, kterého jsem se účastnil
nebo u kterého jsem stál a nic neudělal.
Nesu si spoustu studu a spoustu hanby.
A naučil jsem se, že protijedem na stud
je zranitelnost.
A způsob, jak tu zranitelnost projevit,
je říct svůj příběh a prostě ho přijmout.
Se vším všudy. Prostě ho říct.
JOHN ANDREADIS ŽÁDOST O ROZHOVOR ODMÍTL.
DAVID SEAMAN A FRITZ DIEKMANN NEODPOVĚDĚLI
NA ŽÁDNÉ OTÁZKY OHLEDNĚ FREDERICKOVY SMRTI.
HOYT RICHARDS PŮSOBÍ JAKO HEREC, SPISOVATEL, FILMAŘ A PODCASTER.
HOYT TAKÉ PRACUJE JAKO PORADCE PRO LIDI V KULTOVNÍCH VZTAZÍCH.
HOYT A DONNA JSOU MOMENTÁLNĚ ZASNOUBENÍ.
Titulky: Milena Aras TransPerfect Media