Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Який це був цікавий час.
Я буду чесним з вами.
Я планував зовсім інше шоу.
Так, зовсім інше шоу.
Коли я планував це шоу у Вашингтоні,
у мене тоді були зовсім інші стосунки з Білим домом.
Я планував зовсім інший виступ.
Хотів розповісти жарти про те, як я граю в піклбол.
Але таке життя.
Для тих, хто не знає, як це сталося,
я спробую розповісти, як усе було.
Я вів церемонію вручення «Ґреммі».
Це були хороші часи, дуже хороші.
А тоді спаскудилися.
Я провів шоу,
мав летіти назад на Східне узбережжя
на виступи, так?
І я не підключаюся до Wi-Fi, коли подорожую.
Я відпочиваю.
Я приземлився в Бостоні.
І вперше я зрозумів, що моє життя змінилося,
коли хтось пройшов повз мене в літаку,
коли я пакував сумку для ноутбука,
і він поклав мені руку на плече і сказав: «Треворе, борись.
Ти впораєшся. Борись.
Давай. Ти впораєшся».
Хіба здалося, що мені настільки важко?
Іду через аеропорт,
а люди показують мені великі пальці,
мовляв: «Так, давай, ти впораєшся. Так.
Гей, так!»
Крім темношкірих. Вони казали: «Ей, чувак».
Потім я увімкнув телефон.
І чесно, я думав, що він зламався.
Бо він почав вібрувати ще до появи іконок.
З'явився логотип Apple, і телефон…
Я такий: «Що за чортівня?» Купа сповіщень.
І я: «Майкл Джексон знову помер?
Що сталося? Що відбувається?»
Бо всі застосунки шаленіли.
Усі: iMessage…
WhatsApp…
Twitter… Instagram…
Навіть Uber Eats: «До тебе прямує гаряченьке».
Дивлюся повідомлення,
і мені написали всі, кого я колись знав у житті.
Усі, від виховательок дитсадка й далі.
«Треворе, як ти?»
«Треворе, де ти? Ти бачив?»
«Треворе, подзвони!»
«Мені не дзвони». «Подзвони». «Що коїться?»
«Ти бачив?»
Один написав: «Боже, ти бачив, що сказав Трамп?»
І я такий: «Що сказав Трамп?
Що сказав Трамп цього разу?
Божечки, дай гляну. Що сказав Трамп? Я?»
Усе інакше, коли ти під прицілом.
Не буду брехати.
Це божевілля. Я…
Я вів «Щоденне шоу» сім років. І сім років…
ми висвітлювали новини та політику в Америці, так?
Це суть шоу.
І в той час Дональд Трамп постійно був у новинах.
Я думав, що в якийсь момент він щось скаже про мене.
Не сказав, і я був дуже радий. Супер.
Потім я пішов із шоу.
І розслабився, як ідіот у фільмі жахів.
Я почав вести «Ґреммі».
Я подумав: «Це чудово. Це музичне шоу. Набагато спокійніше».
Виявляється, президент дивиться «Ґреммі».
І він був незадоволений.
Дуже незадоволений.
Ні.
Він написав пост, довгий пост,
залишив мені відгук у Google
про мій виступ.
І це не було мимохідь.
Це було повноцінно…
Я прочитаю вам усе, бо не хочу нічого перекручувати.
Я прочитаю…
Ось що я побачив, коли вбив у пошук своє ім'я та його.
Це був пост у Truth Social
від користувача «справжній Дональд Трамп».
Чуєте, Дональд Трамп володіє Truth Social.
Тож дивно, що його нік не просто «Дональд Трамп».
Нік вже зайняли, і він: «Гаразд, справжній Дональд Трамп».
Отже, ось що було в повідомленні.
«Церемонія "Ґреммі" — це ЖАХ!»
Коли я кричу, слово написане великими.
Я намагаюся передати вам свої відчуття.
«Майже неможливо дивитися».
Щось було добре.
«CBS пощастило, що це сміття більше не на їхніх хвилях.
Ведучий Тревор Ноа, хто б він не був…»
Це трохи по-сучому.
Я знаю, що він хотів сказати, але, гадаю, він сказав це неправильно.
Не можна казати: «Ведучий Тревор Ноа,
хто б він не був».
Бо це саме той, хто я є.
Знаю, він хотів мене зневажити,
але ти сказав моє повне ім'я і мою посаду в той вечір.
Не можна бути зневажливим і водночас конкретним.
Це так не працює.
«Хто б він не був».
Ніким іншим я вже не буду.
У цьому рівнянні немає «б». Це точно я.
«Тревор Ноа, ведучий. Номер соціального страхування 4576728135.
Хто б це не був».
Ні, це я.
Дивно. Не кажеш так, якщо знаєш людину.
«Хто б це не…»
Так кажуть, коли незнайомець проїхав через місто й позбавив цноти вашу доньку.
Тоді ви так кажете.
«Я вб'ю цього чоловіка, хто б він не був!»
Ще смішно, що він перейшов на феодальну англійську посеред повідомлення.
Він такий: «Хто б він не був».
«Хтось з тридесятого царства.
Я чую запах крові південноафриканця».
Це маячня.
Він каже: «Ведучий Тревор Ноа, хто б він не був,
майже такий же поганий, як Джиммі Кіммел».
Бідний Джим. Я люблю Джиммі Кіммела.
А тепер через мене і йому дісталося…
Він був удома, займався своїм.
Він навіть не працює в неділю.
І тут його телефон…
Він каже: «Майже такий же поганий, як Джиммі Кіммел на провальному Оскарі».
Далі він пише:
«Ноа НЕПРАВИЛЬНО сказав про мене,
що Дональд Трамп і Білл Клінтон провели час на острові Епштейна.
НЕПРАВДА!»
Щоб ми розуміли одне одного.
Я не казав, що Дональд Трамп і Білл Клінтон були на острові Епштейна.
Я цього не казав.
Я пожартував на «Ґреммі». Один із багатьох випадкових жартів.
Цей жарт був після того, як Біллі Айліш отримала нагороду за пісню року.
Я сказав: «Вітаю, Біллі Айліш, нагорода за пісню року.
Це нагорода, яку кожен артист хоче
майже так само, як Дональд Трамп хоче Гренландію.
Бо тепер, коли Джеффрі Епштейна немає,
йому потрібен новий острів, щоб тусити з Біллом Клінтоном».
Гаразд? Це я сказав.
Я не казав, що він був на острові.
Я сказав, що він хоче свій острів.
Це теж жарт, бо він не поїде туди з Біллом Клінтоном, так?
Гренландія — погана заміна острова Епштейна.
Зовсім інший клімат, зовсім інша атмосфера.
«…і Білл Клінтон провели час на острові Епштейна.
НЕПРАВДА!
Я не можу говорити за Білла…»
Мені подобається, як він називає мене брехуном: «Він брехун!
Крім частини про Білла. Це треба перевірити.
Ви ж знаєте, який він».
«Але я ніколи не був на острові Епштейна і навіть близько не був».
Це зайве.
Ніхто не судиться через близькість до острова Епштейна, так?
А через близькість до власника острова.
Проблема не в землі.
Це ж не типу: «Де ти був на Карибах?
На острові Епштейна?» «Ні, на Ямайці». «Спіймали!»
Ні.
«І близько не був.
І до сьогоднішньої брехливої та наклепницької заяви
мене ніколи не звинувачували в тому, що я там був».
Справді?
Я був першим?
До мене ніхто не згадував Дональда Трампа і Джеффрі Епштейна.
Я був першим.
Через мене його ім'я згадують 5 000 разів у тих файлах.
Я розставив ті доміно,
і я їх перекинув.
«Навіть фейкові новини не згадували. Ноа, повний невдаха…»
Няв.
«…краще хай перевірить факти і зробить це швидко.
Схоже, я відправлю своїх адвокатів
подати в суд на цього бідного, жалюгідного, безталанного ведучого,
і відсуджу в нього багацько». Дзень.
Він поставив знак долара. Не знаю, що це за звук.
Запитай у Джорджа Слопадополуса та інших, як це скінчилося.
Також запитай у CBS.
Готуйся, Ноа.
Я з тобою трохи повеселюся.
Президент ДДТ».
Так, остання фраза — це щось.
Так, це…
«Готуйся, Ноа.
Я з тобою трохи повеселюся».
Знаєте, якщо ви не намагаєтеся виглядати як сексуальний збоченець…
я б не радив таке писати.
Так, «Я з тобою трохи повеселюся»
кажуть після того, як надягли фалоімітатор на голову.
Отак пройшов мій понеділок.
І чесно кажучи, я не дуже хвилювався.
Дональд Трамп регулярно дивиться телевізор,
злиться через побачене, пише про це
і часто йде далі.
Я думав, що буде щось інше.
Адже багато в чому він як білка, що дивиться телевізор.
Так. Він такий…
Так, руки такого ж розміру.
Тож я подумав: «Це мине. Це зміниться».
І так і сталося.
Наступного дня
головною темою в Білому домі було припинення роботи уряду.
Уряд міг припинити роботу.
Уряд Америки завжди на межі припинення роботи.
Думаю, вам вже варто перейти на сімейний тариф, так?
Щомісячний план не працює.
Вони брали інтерв'ю в президента.
Це серйозна тема.
І посеред розмови про припинення роботи уряду
якийсь журналіст із задньої частини кімнати вигукнув:
«Пане президенте, ви подасте в суд на Тревора Ноа
за те, що він сказав на "Ґреммі"?»
Я такий: «Мудак».
Про мене вже забули.
Я думав, що сталося з тим хлопцем,
який казав: «Учителю, ви забули дати нам домашку».
Трамп знов почав.
«Так, Тревор Ноа сказав, що я був у Епштейна. Засуджу його. Повний невдаха».
Так. Тепер на мене може подати до суду президент Сполучених Штатів.
Так.
Не знаю, чи це «ура», чи це «фу». Я не…
Ні, чесно кажучи,
я не знаю, що відчувати,
бо не знаю, як це обернеться.
Якби це був звичайний час, я був би спокійний.
Дональд Трамп подав би в суд. Суддя відхилив би позов з безлічі причин.
Знаєте, гарантії Першої поправки, свобода слова, жарти, сатира.
У звичайний час усе це захищено.
І це ж Дональд Трамп подав до суду.
Але це не Дональд Трамп.
Тепер на мене подасть у суд президент Сполучених Штатів,
Дональд Трамп.
Я не знаю, що це означає.
Я подаю апеляцію?
Ми йдемо до Верховного суду.
Я заходжу. Він чекає на мене.
Каже: «Привітайся з моїми друзями».
Я не знаю.
Ніхто не знає.
Так, з ним ніколи не знаєш.
Розумієте?
Запитайте у Ніколаса Мадуро.
Колишнього президента Венесуели
й нинішнього в'язня Нью-Йорка.
Так, він був президентом Венесуели.
А потім раптом перестав.
Історія ще божевільніша.
Було так… Можете перевірити.
Було так. Ніколас Мадуро давав інтерв'ю на телебаченні.
Він пожартував, що йому погрожують, натякаючи на Трампа.
Він сказав: «Я впораюся. Усе буде добре».
А потім увімкнув пісню «Ні війні, тільки мир».
І почав глузувати з Трампа,
повторюючи його танцювальний рух.
Один-єдиний рух.
Так, він зробив цей рух. Він вийшов і зробив…
Ви знаєте цей рух, подвійний дроч.
Трамп побачив це й сказав: «Приведіть його.
Приведіть його».
Військові пішли, схопили Мадуро й посадили у в'язницю.
Не в будь-яку в'язницю, а в бруклінську в'язницю.
У ту саму в'язницю, де тримають Дідді.
Уявіть собі.
Я думав, у мене проблеми.
Ніколас Мадуро, це… Я маю на увазі, в дядька…
Уявіть іронію його ситуації.
Він був свідком того,
як Америка розгорнула найжорстокішу кампанію з депортації.
І серед цього всього
ти єдиний іммігрант, якого імпортують.
Мадуро, певно, єдиний іммігрант, який підтримує ICE.
Їм він і дзвонив при арешті.
«Алло, Міграційна служба, заберіть мене.
Так. Ні. Я сам прилечу. Працюймо разом.
Давайте. Ми впораємося, хлопці».
Ніхто не знає, як воно буде.
Ніхто вже не знає.
Який божевільний поворот долі. Уявляєте?
Десятиліттями
ти правив своєю імперією залізною рукою.
Тероризував людей навколо.
Був жорстоким, ніколи ні за що не відповідав.
А тепер у тебе все забрали,
і ти сидиш у тій самій тюрмі, що й Ніколас Мадуро.
Хіба ж не халепа?
Є один позитивний момент у всій цій ситуації.
Зараз був би
ідеальний час для вторгнення інопланетян.
Немає хорошого часу. Усі погодяться.
Але якби я мав вибрати, сказав би, що цей час найкращий.
Так.
Бо якщо прибульці вторгнуться, нам буде непереливки.
Ми не маємо шансів.
Якщо вони подорожують у просторі-часі, наша зброя — ніщо.
Ми, мабуть, лише дратуватимемо їх.
Вони прилетять. Ми знаємо, як це буває.
Вони прилетять і все підірвуть.
Ми дивилися «День незалежності». Знаємо, як це буде.
Навіть якщо Вілл Сміт допоможе, він може роздавати ляпаси лише по одному.
Що робити?
Я постійно про це думаю.
Справді. Я постійно думаю про вторгнення інопланетян.
Це моя Римська імперія.
Що ми робитимемо?
Раніше я про це не думав.
У Південній Африці це не спадало на думку. Але в Америці це реально.
Бо коли прибульці прилетять, то прилетять сюди.
Вони прилетять сюди. Прямо у Вашингтон. Підірвуть Білий дім.
Потім полетять в інші країни. У Лондоні підірвуть Біґ-Бен.
«Ви знаєте, котра година!»
Потім до інших пам'яток, усе попідривають.
Я знаю. Це проблема. Америка насамперед. Я розумію. Так.
Коли я був у Південній Африці, я про це ніколи не думав.
Я знав, що коли прибульці вторгнуться,
вони підірвуть увесь світ. Але в Африку вони не полетять.
Так. Ви бачили фільми.
Вони не чіпають Африку.
Я дивився ті фільми. Чекав.
У фільмі президент каже: «Громадяни Землі,
інопланетяни вторгаються на нашу планету». І ти це бачиш.
І ти такий: «Африка що, не на цій планеті? Що відбувається?»
Згадайте хоч один фільм, де вони вторглися в Африку.
-«Дев'ятий округ»! -Ні. Що?
«Дев'ятий округ»!
«Дев'ятий округ»?
Ні.
Іди в дупу за те, що псуєш моє шоу.
Сидить там на балконі, як король.
«"Дев'ятий округ", кажу вам.
Голову з плечей».
Ні. «Дев'ятий округ» — це хороша спроба, але ні.
Якщо пам'ятаєте сюжет «Дев'ятого округу», інопланетяни не вторглися в Африку.
Інопланетяни зазнали аварії в Африці.
А потім весь фільм намагалися втекти звідти.
Бо ми не жартуємо.
Голлівуд такий дивний.
«Що найгірше може статися з прибульцями?
А що як вони застрягнуть в Африці?»
Прибульці ніколи не… Вони не вторгаються в Африку.
Я думав, це тому, що їм нас шкода.
У дитинстві я любив дивитися ці фільми.
І досі люблю.
Але в дитинстві я любив ці фільми.
Я дивився все, що з прибульцями.
А мама робила мені велику миску попкорну вдома.
Ми сідали на диван, і вона дивилася всі ці фільми зі мною.
Вона ненавиділа їх, але був напис «батьківський контроль»,
і вона сприймала це серйозно.
Якось вона проходила повз, а там: «Рекомендуємо перегляд із батьками».
Вона така: «Доведеться дивитись». І потім дивилася кожен фільм.
Іноді я мусив бігти й кликати її.
На ТБ починається шоу. «Батьківський…» Я такий: «Мамо!»
Вона приходила, а я такий: «Ти маєш мене контролювати!»
Але за п'ять хвилин це я вже контролював батьків.
Вона сиділа і весь фільм питала:
«Що відбувається? Хто це? Чому вони це роблять? Що відбувається?»
Я такий: «Мамо, я з тобою. Я почав дивитися з тобою».
Вона робила мені велику миску попкорну.
Ми сідали, і фільм починався.
Інопланетне вторгнення, вони такі: «Інопланетяни вторгаються».
Вони прилітають, все підривають.
А я сидів із попкорном: «Проблеми першого світу».
Я був дитиною, якщо мене питали: «Чому їх ніколи не видно в Африці?
Я казав: «Бо їм шкода».
Я думав, інопланетянам шкода Африку.
Корабель пролітає над кожним континентом, щоб його підірвати.
Потім один пролітає над Африкою,
у кабіні двоє інопланетян:
«Готуйся до запуску фотонних лазерів».
«Готовий за твоєю командою».
«Три, два, один».
«Зачекай. Ми вже знищували цей континент.
Ми тут були».
«Ні, ми тут не були. Знищуй».
«Що я маю знищити? Глянь на це. Тут уже щось сталося.
Що тут відбувається? Що я маю знищити?
-Хто це зробив?» -«Не знаю. Перевіряю.
Це зробили британці».
Так!
Отак, Великобританіє.
#НіколиНеЗабудемо.
Ці фільми про прибульців.
Вони мене веселили, але й лякали.
Бо щоразу, коли все йшло не так, інопланетяни прилітали завойовувати Землю.
Ми щастям вигравали, бо це кіно, але в реальному житті не знаю.
Це погано. У нас немає шансів.
Якщо прибульці вторгнуться, у нас немає надії.
Або принаймні не було.
Тепер є.
І її ім'я —
Дональд Дж. Трамп.
Хто б він не був.
Мені це не подобається, але це єдиний вихід.
Так.
Щойно почнеться вторгнення, ми знаємо, як це буде.
Це буде той величезний корабель, який залетить на нашу орбіту.
Велика штука, що закриє сонце.
У них під кораблем величезний динамік, що грає музику.
Створює атмосферу.
Один інопланетянин грає на органі.
Він такий: «Вони не готові до цього!»
Так!
Вони паркують корабель.
Шлють одного повідомити погані новини.
Той, що сідає так…
Виходить: «Відведіть мене до вашого лідера».
Зустрічають лідера, убивають його — і все.
Зазвичай для цього обирають найнуднішого прибульця.
Треба мати нахабство вірити, що можеш говорити з лідером. Хто ти?
На кораблі зазвичай обирають інопланетну Карен.
Вони такі: «Гаразд».
Обговорюють: «Кого відправимо на цю планету?»
«Давайте Карен, вона найкраща».
«Карен, ти йдеш».
«Боже, чому завжди я? Я це ненавиджу.
Завжди мене відправляєте. Я хочу поговорити з менеджером».
«Вона ідеальна».
Вони відправляють її повідомляти нам погані новини.
Трамп дає нам надію,
але треба діяти швидко. Дуже швидко.
Щойно нам скажуть, що прибульці тут,
НАСА скаже, що вони на орбіті, ми діємо разом як планета.
І нам треба зробити Дональда Трампа
королем світу.
Дехто з вас збентежений. Але він не ставитиме запитань.
Добре? Ідемо в Білий дім.
Кажемо: «Пане Трамп, ви король світу».
Він скаже: «Я знав».
Дамо йому корону з «Бургер Кінг», а самі чекатимемо прибульців.
Прибульці виходять.
Один такий: «Ведіть мене до свого лідера».
«Так, ласкаво просимо на Землю. Ходімо. Познайомимо з лідером».
«Ведіть мене». «Звісно. Ми вас відведемо.
До речі, маєте чудовий вигляд. Ви на "Оземпіку"?
Ходімо до лідера». Ведемо їх до Білого дому.
І ми такі: «Королю Трампе, це прибулець.
Прибульцю, це король Трамп».
«Ви правитель цієї планети?»
Він скаже: «Саме так.
Я правитель цієї планети.
Планета Земля, або, як я її називаю, Велика Блакитна.
Прекрасна Блакитна, що плаває в космосі.
Вона там обертається,
обертається так швидко.
Кажуть, ми крутимося. Я не відчував.
Я не відчував, але кажуть, крутимося.
Ми обертаємося, друзі, дуже швидко.
І ми в космосі.
У нас є гарна вісь прямо через середину планети.
Велика, гарна, довга вісь. Такі осі більше не роблять.
Справді.
І в нас є ця вісь, і вона нахилена, знаєте, нахилена.
Якби я був головним, я б вирівняв її, як треба.
Як треба.
Але нічого.
Дякую, Обамо.
І вона там, у космосі. Гарна планета, Прекрасна Блакитна.
У нас є маленький місяць. Бачили місяць? Гарний місяць.
Гарний місяць. Як сосок на цицьці.
Ось такий. Як одна цицька, що плаває в космосі.
Має бути дві. Я завжди кажу, дві цицьки краще, ніж одна.
Але одна краще, ніж жодної.
Можна казати "цицьки"? Я сказав. Я сказав "цицьки".
Я правитель цієї планети.
Чого хочете? Що вам потрібно? Чим можу допомогти?»
Вони такі: «Вибачте, ми не знали, що тут уже вторглися».
Отак ми й виживемо.
Ми б не здивувалися, якби дізналися, що він інопланетянин.
Думаю, ми б навіть зраділи.
Люди такі: «Боже, це все пояснює».
Якби два інопланетянина, які виглядали б, як він, як мама й тато,
приземлилися у нас: «Допоможіть, ми залишили тут сина
багато десятиліть тому.
Де наш малюк?»
Ми б сказали: «Давайте.
Забирайте своє дитя».
Так і є. Він не з цього світу.
І тепер
ми живемо в історії.
Ви про це думали?
Ми всі живемо в історичні часи.
І не просто в історії, як у минулому часі.
Бо є нудна історія: «І тоді люди оселилися тут».
Так, байдуже.
Я про справжню історію, де щось сталося.
Читаєш і думаєш: «Цікаво, як тоді було?»
Ми в тому «тоді».
Усі ми.
Я зрозумів, що моя історія жахлива.
Бо в Білому домі записують усе, що там кажуть.
Зберігають для нащадків.
Тобто через 300 років
вчені вивчатимуть старих президентів і Білий дім.
Вони скажуть: «А як було 300 років тому?»
І такі: «Не знаю, але ведучий "Ґреммі" був жахливий.
Так, повний невдаха, очевидно.
А на Супербоулі виступав кролик, теж жахливо.
Абсолютно жахливо. Що за часи».
Знаєте, коли живеш в історичні часи, найдивніше те,
що вони набагато менш передбачувані, коли ти в них живеш
Коли читаєш історію, або коли нас вчать історії,
її часто подають так, ніби все було неминуче.
Читаєш історії
і думаєш, що так би вони й мали закінчитися, бо так і закінчилися.
Якби я спитав людей:
«Нацисти завжди б програли війну?»
Вони скажуть: «Так, звісно».
Але тоді
люди, які воювали, думали, що нацисти переможуть.
Був час, коли здавалося, що все на їхню користь.
Коли ти в історії, це зовсім інший гамбіт.
Коли я у Вашингтоні,
люблю ходити в Національний музей афроамериканської історії та культури.
І…
якщо ви ніколи там не були, скажу вам, це один із найглибших досвідів,
які ви матимете у своєму житті.
Цей музей не схожий на жоден інший, у якому я був, з кількох причин.
Розумієте?
По-перше, це настільки повна розповідь,
наскільки це можливо, про історію темношкірих в Америці.
Але цю історію часто не розповідають.
Ви заходите в будівлю,
на відміну від інших музеїв, ви не можете обрати свою пригоду.
Зазвичай ти заходиш у музей: «Динозаври чи космос? Обирай».
Там вони самі визначають твій шлях крізь час.
Коли заходите до музею,
починаєте з самого початку темношкірих в Америці,
а потім переходите до сьогодення.
Починається під землею, буквально під землею,
і починається з рабства, спойлер.
Потім вони ведуть вас у часі,
потім ви доходите до кінця, а там Опра.
Цей музей, чесно,
змусить вас поставити собі всі питання.
Я був там під час останньої поїздки і йшов через початковий рівень.
Це підземний рівень, і там про рабство як власність,
трансатлантичну работоргівлю, а потім підземну залізницю.
Це ще й емоційна подорож.
Це боляче, це гніт,
а потім є момент, коли ти бачиш,
як люди підіймаються і борються за те, у що вірять, долають.
Це дуже захопливо,
і ти бачиш, що люди переживають це по-різному.
Поруч зі мною було двоє дітей,
може, 14 років,
і я підслухав їхню розмову.
Один повертається до іншого:
«Гей, чувак, що б ти робив, якби жив тоді?
Ти був би рабом?» Він такий: «Що?»
Він каже: «Ні, я б їм не дався, чувак.
Я б їм наваляв. Ти хочеш зробити мене рабом?»
А той: «Ти брешеш». «Я б їх порвав».
Вони сміються, жартують.
Я подумав, що це або юнацька омана,
яка потрібна для революції, або це їхня сутність.
У будь-якому разі, байдуже.
Мені подобалося, що вони ставили питання.
Ким ти будеш, коли історія покличе?
Через них я теж почав ставити собі це питання, і…
мені треба попрацювати над самооцінкою,
бо я не придумав нічого героїчного.
Якби ви спитали: «Що б ти робив під час рабства?»
я б сказав: «Я б дуже старанно працював
і дивився б, що буде».
Я б не став героєм. Я не такий.
Я вражений тими, хто каже:
«Якби я був у магазині, коли його грабували, я б…»
Я не такий.
Я був би на полі, важко працював би і не ліз би не в свої справи.
Чоловік на коні казав би: «Збирай цю чортову бавовну».
Я такий: «Так, пане. Я збираю бавовну.
Я збираю, пане».
Але щойно він поїде, я б йому дупу надер.
Я б його на шматки розніс.
Я б такий: «Тупий ідіот.
Він повернувся? Ні».
Але я не думаю, що був би героєм.
Справжній герой би з'явився. Гаррієт Табмен би з'явилася.
Вона б така: «Агов, Треве.
Я такий: «О, привіт, Гаррієт.
Як ти?»
«Хріново».
«О ні, що сталося?»
«Рабство сталося. Що ти мелеш, хлопче?
Ти дурний?»
«Звісно, не треба було питати. Що там, Гаррієт?»
«Я просто прийшла сказати,
що ми йдемо сьогодні ввечері».
«Хто це ми?»
«Усі ми, Треворе. Ми звідси тікаємо.
Ми йдемо, любий».
«Гаррієт, чоловік на коні каже, що нам не можна йти.
Йому не подобається, коли ми йдемо.
У нього тривога розлуки. Йому слід звернутися до когось.
Але він сказав…» «Чхати, що він сказав.
Ми йдемо звідси.
Що, ти залишишся?»
«Так, я, мабуть, залишуся і подивлюся, як воно буде».
«Подивишся, як воно буде? Що з тобою?
Ти не підеш?» «Ні, не піду».
«Повірити не можу.
Усі ви, світлошкірі, однакові».
«Що?» «Так.
Ти боїшся, так?
Ти налякана сучка».
«Я сучка, Гаррієт. Не можу брехати. Я налякана сучка».
«Подивися на себе, налякана сучка.
Ти майже такий же поганий, як Джиммі Кіммел».
Вибачте, іноді я жартую сам для себе.
Ой, лишенько.
Усі ставили собі це питання.
Усі.
Одна з найунікальніших зустрічей сталася
коли група білих людей
стояла біля експозиції.
І це були дуже ліберальні білі люди, так?
Дуже ліберальні білі…
Дуже, дуже ліберальні білі люди.
Вони відчували це сильніше, ніж темношкірі. Вони…
Щоб показати, наскільки вони це відчували,
був момент, коли деякі темношкірі ходили по виставці, так?
Темношкірі люди ходять, і білі люди,
бо всі можуть зайти, так? І от…
Темношкірі люди там переживали те,
що означає бути чорношкірим, тобто бути людиною.
Дехто плакав, потім говорив з друзями,
ділився історіями, розповідав, сміявся тощо.
І одна людина засміялася,
говорила з друзями: «Так».
І тоді жінка, біла жінка,
лідерка групи, обернулася на той сміх,
той: «Ха-ха». А вона: «Тсс».
От настільки вони ліберальні.
Лише я подумав, що цього перевершити, вона дивилася на фото,
одне з перших, які коли-небудь робили.
І це було фото білого чоловіка на плантації,
він стояв там, усміхався, стояв у полі,
просто усміхався на фото.
Жінка стоїть, дивиться на фото й каже:
«Я…
Якби я була там,
коли це відбувалося,
клянусь Богом, якби я була там, коли це відбувалося,
я б ніколи не усміхнулася!»
Знаєте, коли речення закінчується не так, як ви очікували?
Я думав, вона скаже: «Якби я була там, я б боролася.
Я б звільнила. Я б…» Ні.
Вона така: «У мене були б раби, але я б цим не насолоджувалася».
Плакала б: «Мені так шкода, що це з вами відбувається.
Мені так шкода. І пил за диваном».
Але так, мені дуже шкода. Я не можу».
Це було щось, знаєте?
Ви проходите цей рівень. Я був там більше години.
Наприкінці я був так захоплений питанням, яке ставив собі:
«Ким ти будеш, коли історія покличе?»
що написав одному з моїх найкращих друзів, Девіду Маєру.
Це перший американець, з яким я подружився.
Він приїхав до Південної Африки 20 років тому,
на шкільний проєкт.
Ми випадково познайомилися, здружилися,
а потім він переконав мене приїхати в Америку і зайнятися комедією.
Решта — історія. Ми дружимо з того дня, так?
І так, це чудова історія.
І наші життя такі різні.
Він довгов'язий білий хлопець з Північної Кароліни, зріст 195 см.
Дуже милий і щирий.
І тому я люблю його розігрувати.
І коли ми вийшли з виставки, я написав йому:
«Дейве, маю попросити тебе про послугу».
Він відповів: «Йо, чувак, що таке?»
І я кажу:
«Якщо рабство повернеться,
обіцяєш узяти мене одним зі своїх рабів і добре до мене ставитися?»
І він відповів: «Чувак, що?»
Я кажу: «Обіцяєш узяти мене в раби
і добре до мене ставитися?»
Він такий: «Про що ти говориш?»
А я: «Так чи ні?»
Потім я побачив три крапки, він друкував,
друкував,
друкував.
А тоді він подзвонив.
Я кажу: «Що таке?» А він: «Про що ти?
Що відбувається? Яке ще рабство?»
Я кажу: «Я хочу знати.
Якщо рабство повернеться,
обіцяєш узяти мене до себе в раби?»
А він: «Ні, ти що? Рабство не повернеться».
Кажу: «Я чув це й про "Мисливців за привидами". Відповідай.
Візьмеш мене до себе чи ні…»
Він такий: «Ні, чувак, ні.
Я б ніколи не взяв тебе до себе рабом.
Я б ніколи не тримав рабів, тобто людей, яких тримають у рабстві.
Я б ніколи не поневолив людей. Це неправильно».
Я: «Облиш цю святенницьку маячню.
Я хочу знати, чи візьмеш ти мене в раби».
А він: «Ніколи».
Я такий: «А, ясно.
Тобто дозволиш мені бути рабом когось іншого.
Рабство повертається, мене ловлять, б'ють батогом.
Тепер я Джанґо на цих вулицях, так?
Мене б'ють батогом, бо мій найкращий друг
з його білим привілейованим становищем не допоміг,
зробивши мене своїм рабом?
Я в полі. А міг би грати з тобою в PlayStation.
Ми могли б грати в Call of Duty, як у старі часи.
Але ні, ти так хочеш бути свідомим, що мене шмагатиме інший білий».
Він каже: «Ні». Я: «Ти хочеш, щоб я був рабом?
Хочеш, щоб мене били, так?» А він: «Ні, гаразд.
Гаразд, чувак.
Якби рабство повернулося, ти був би моїм рабом, і я б добре ставився».
Я кажу: «Ага! Тобто ти мав би рабів».
Кажу: «Добре, мені час іти». А він: «Ні!»
Він досі не пробачив мені.
Ким ти будеш, коли історія покличе?
Набагато легше, коли це гіпотетично.
Переходячи від одного експоната до іншого,
ви проходите через Реконструкцію,
закони Джима Кроу, доходите до руху за громадянські права.
І це вражає само по собі,
але оскільки минуло 60 років
з промови «Я маю мрію»,
вони розширили частину виставки,
присвячену життю доктора Мартіна Лютера Кінга.
І ви можете побачити його твори,
його думки, його щоденники,
його листи до інших людей, листи до громадськості,
його листування з друзями, інтерв'ю, що завгодно.
Ти бачиш його життя в деталях, які мало хто з нас бачив.
І я не хочу говорити за всіх,
але мені здається, що коли нас вчать про МЛК,
це дуже відредагована, пласка версія його життя.
Розумієте, про що я? Вона здається простою й неминучою.
Коли вам розповідають цю історію: «Був чоловік на ім'я МЛК.
Йому не подобалося, що відбувалося, він ішов мостом,
він мав мрію, і він жив довго і щасливо.
З Днем МЛК, знижка 50% на ваш матрац».
Але коли бачиш його життя, то все не так.
Коли люди говорять про це, то кажуть: «З Днем МЛК!»
Це звучить як фільм Діснея. Сюжет такий самий, як у фільмі Діснея.
Це як: «Цього літа один чоловік,
одна мрія змінила світ.
"Я маю мрію".
Тімоті Шаламе — Мартін Лютер Кінг.
Лише на Disney+».
Таке враження.
Але коли ви бачите, як складалося його життя,
деталі його днів.
Те, що він і люди навколо нього переживали.
Його заарештовували десь 29 разів за чотири роки.
Фабрикували звинувачення. Іноді його залишали в камері на самоті,
не давали їжі, не давали дзвонити, нічого.
Іноді його били, іноді…
Ви бачите життя цієї людини в деталях.
Його виганяли з міст.
Його переслідував федеральний уряд.
Сам Дж. Едгар Гувер, голова ФБР,
назвав Мартіна Лютера Кінга найнебезпечнішою людиною в Америці.
І ФБР розпочало узгоджену кампанію, щоб знищити його.
Вони намагалися зруйнувати його дружбу й робочі стосунки.
Найстрашніше, що вони прослуховували його телефони
і дізналися, що у нього був роман.
Вони подзвонили його дружині, Коретті Скотт Кінг, і розповіли,
бо думали, що це зруйнує його шлюб
і зруйнує рух.
Так.
ФБР намагалося
розпускати плітки про Мартіна Лютера Кінга.
Це повністю змінює ваше уявлення про організацію.
Так? ФБР здається таким серйозним. Тепер ви бачите справжню картину.
Вони в будівлі Дж. Едгара Гувера зранку.
«Над чим працюєш, Ковальський?» «Наркотики, сер». «А ти?»
«Кримінальні злочини, зокрема фінансові».
«А ти?» «Драма!»
Ви бачите все, що сталося з МЛК.
Щось зсередини, бо він про це пише, щось ззовні, бо люди спостерігають.
Один із розділів описує чотирирічний період,
коли доктор Кінг та інші темношкірі намагалися отримати обслуговування
у ресторанах, які сегрегували темношкірих
і не дозволяли їм їсти.
Вони заходили в ресторани, сідали, вбрані з голочки,
і їх не обслуговували.
Їх виганяли, на них лаялися, на них плювали.
Часто їх били.
Вони йшли зі струсами, кровотечами.
Йшли додому, милися, поверталися.
Тепер ми про це кажемо:
«Вони вчинили правильно. Гляньте, що вийшло».
Але коли читаєш його життя, розумієш, що це не було неминуче.
Не було гарантії, що це спрацює.
Не було жодних ознак, що це працює.
Але вони наполегливо йшли до мети.
Коли я переглядав його життя і читав його роботи,
я думав: «Чи був момент, коли він шкодував?»
Чи він шкодував про те, через що пройшов,
про те, що робив?
Як-от коли він уперше спробував їжу білих людей?
Розумієте, до того моменту це було теоретично, так?
Темношкірих там не годували.
Вони лише хотіли, щоб їх обслуговували в цих закладах.
Але вони там не їли.
Вони сідали за стійку, і власник такий: «Чорт забирай!
Не хочу бачити тут таких, як ти! Забирайся!»
А він такий: «Брате, я маю мрію.
Я мрію, що одного дня, незалежно від кольору шкіри,
усім людям дозволять тут сидіти,
нашим братам і сестрам, чорним і білим,
і Америка виконає свою обіцянку, що всі люди створені рівними.
Я маю мрію, що одного дня…» «Та заткнися!
Ти переміг. Закони змінили. Подивися телевізор.
Ось твоя їжа».
«Дуже дякую.
От лайно.
Тепер я маю нову мрію.
Я маю нову мрію, що колись білі відкриють приправи.
Я мрію, що вони більше не вважатимуть чорний перець приправою.
Я мрію, що ми всі об'єднаємося,
щоб перемогти справжнього білого диявола — майонез».
Уявіть, як це було незручно.
Той перший вихід після першої страви.
Мартін і його хлопці виходять на парковку.
Мертва тиша.
«За це лайно, Мартіне?
За це лайно, Мартіне?»
«Вибачте, хлопці. Я не знав».
«Чорт забирай! Ти дозволив їм бити нас за це лайно?
Ти куштував ту їжу?» «Я думав, вона смачна.
Тому й думав, що нас женуть. Вибачте.
Вибачте. Це моя провина».
«Чорт забирай. Це лайно на смак, як депресія.
За це ми боролися?»
«Вибачте, хлопці. Я все виправлю.
Куплю всім "Папайз" дорогою додому».
Ким ти будеш,
коли покличе історія?
Дякую.
Знаєте, загадка життя в тому,
що коли відбувається щось велике,
це не означає, що дрібне зупиняється.
Те, що відбувається щось велике, не означає, що мале зупиняється.
Розумієте?
Це одна з головоломок життя.
Скільки уваги ви приділяєте великому, а скільки — дрібницям?
Це ідеально показали.
Я бачив обмін повідомленнями між двома людьми в інтернеті.
Хтось написав: «Щойно закінчив навчання, дуже радий,
отримав одні п'ятірки, вечірка в мене вдома, усі запрошені».
Це був жарт. Інтернет, не всіх запрошено.
Люди почали писати.
І хтось написав у коментарях: «Серйозно?
Влаштовуєш вечірку в такий час?
Озирнися навколо. Чи час зараз святкувати?
Зараз не час для вечірок». Потім це переросло у величезну сварку.
Чесно кажучи,
я розумів обидві сторони.
Я розумів їхні емоції.
З одного боку, хтось казав: «Як можна влаштовувати свято,
коли здається, що світ, який ми знаємо, розвалився?»
Як можна радіти,
коли здається, що всі норми та інституції, які ми вважали
складовими тканини суспільства, розвалюються?
Громадська довіра руйнується. Як можна влаштовувати вечірку?»
Але інша людина казала: «Як я можу не влаштовувати?
Я жив і працював усе життя, щоб досягти цього.
Я нарешті досяг цього, попри все.
Тож у цю мить я хочу насолоджуватися».
І обидва праві. Так?
Обидва праві.
У кожній лікарні є палата, де щойно народилося немовля,
і палата, де щойно хтось помер.
Радість від початку нового життя.
Відчай від втрати когось, кого любив.
Обидві палати правильні.
Але на чому зосередитися?
Я знайшов відповідь в одному з найнесподіваніших місць.
Я читав книжку.
Там були свідчення солдатів, які служили під час Першої світової.
Вони розмовляли з ветеранами, які там були.
І ця книга розповідає про їхній досвід.
Багато з них розповідають про окопну війну,
один із найгірших видів воєн, які колись вигадувала людина.
Вона тривала роками.
Солдати приходили й ішли.
Кожен день міг бути останнім.
Серед усього цього відчаю
є одна спільна риса в кожного солдата, з яким вони говорять,
майже в кожного.
Вони знаходили радість в окопах.
У них були моменти, коли вони влаштовували карткові ігри.
Вони гралися.
Вони заснували сатиричну газету.
Вони жартували про командирів
і про події війні, і один про одного.
І одна з найдивніших речей, яку я читав,
це те, що одного дня на поле бою зайшла корова.
На нейтральну територію. Вона була між союзниками й країнами осі.
Тож обидві сторони хотіли корову.
Вони крикнули німцям.
Вони сказали: «Ми хочемо корову». Німці: «Ми хочемо корову».
Вони домовилися: «Давайте зіграємо.
Ми підкинемо монети в повітря і спробуємо в них влучити.
Хто влучить у монету, той забере корову».
І англійські солдати влучили в монету.
І німці такі: «Гаразд, корова ваша,
але поверніть нам монети».
Англійський солдат пішов по монети. «Мене вб'ють».
Потім віддав їх німцям, а тоді побіг назад і заліз в окоп.
І всі такі: «Класна гра».
Таких історій багато.
Були історії про те, як солдати співали одне одному
вечорами, просто так.
Вони співали через лінію фронту іншим солдатам.
Інші солдати відповідали.
Уявляєте? Ви в окопі.
Ноги гниють. Усі втомлені, налякані.
І раптом хтось починає співати…
Вони знаходили радість в окопах.
Я зрозумів, що вони пам'ятали, за що вони боролися.
Вони боролися, щоб жити. Вони не боролися, щоб боротися.
Якщо забути, за що ти борешся, то немає сенсу боротися.
Ти борешся, щоб радіти, пізнавати себе.
Ви боретеся за пригоди. За сміх.
Ви не боретеся заради боротьби.
Ви боретеся за життя.
Те, що відбувається щось велике,
не означає, що мале зупиняється.
Моя терапевтка сказала, що я не підходжу для побачень.
Так.
Вона повернулася до мене й сказала: «Треворе, ти не підходиш для стосунків».
Я такий: «Тобі теж не сподобалася "Ґреммі"?»
Вона сказала це наприкінці сеансу, що, як на мене, має бути незаконним.
Психотерапевти в кінці сеансу кидають бомбу й чекають, що ти чекатимеш.
«Тому твій батько не міг тебе любити».
«Що?» «Час вичерпано. Побачимось наступного разу». «Ні!
Ні, наступне відео!
Я не хочу чекати тиждень. Я хочу терапію Netflix, а не HBO!»
Я чекав два тижні, і на наступному сеансі я такий: «На чому ми зупинилися?»
Я такий: «Так, пропустіть повтор. Поїхали».
Вона сказала: «Треворе, я думала про тебе і стосунки».
Ми говорили про мою нездатність бути в довготривалих стосунках.
Я намагався зрозуміти чому, і ми заглибилися в це.
«Думаю, це тому, що ти не підходиш для стосунків».
Потім вона пояснила мені. Сказала: «Є кілька причин.
Ти забагато працюєш.
Ти любиш свою роботу, але працюєш забагато, це не створює балансу».
Каже: «Ти також надто багато подорожуєш, а перебування в одному місці
є важливим для побудови міцних стосунків.
Але, чесно кажучи, це лише гарнір до основної страви».
Так? Основна страва й моя справжня проблема,
як сказала моя терапевтка,
це моя нездатність
не казати те, що в мене в голові.
Вона навчила мене, що один із ключів
до довгих і успішних стосунків —
знати, коли думати,
а коли говорити.
Так.
Я кажу: «У мене немає такої проблеми».
Вона каже: «Ні, Треворе, ти часто маєш думки й одразу їх озвучуєш.
Ти думаєш, і це одразу виходить».
Трамп такий: «Скажи йому, дівчинко».
Я кажу: «Не знаю. Не думаю, що це проблема».
Вона: «Ні, у мене є нотатки. Почекай».
Вона каже: «Розгляньмо кілька прикладів».
І був один приклад, який справді…
Вона мала рацію.
Це сталося з моєю колишньою.
Це була тріщина, яка призвела до кінця стосунків.
Це не було причиною, але ця тріщина призвела до розриву.
Ми збиралися лягати спати.
Це була звичайна ніч,
ми чистили зуби, лягали під ковдру.
Перш ніж вимкнути світло, ми почали розмовляти, і нам стало дуже затишно.
Знаєте, ті моменти з коханою людиною,
коли ви поринаєте в історії, які ніколи не розповідали,
і почуття, і ви смієтеся. І відчуваєте, як закохуєтеся ще більше.
Ми лежимо на подушках, дивимося одне на одного,
вона дивиться на мене.
І раптом вона каже: «Гей,
можна тебе запитати?»
Я такий: «Так.
Так, звісно».
Вона каже:
«Якби ти міг змінити в мені одну річ,
що б ти змінив?»
З того часу я дізнався,
що на це питання є правильна відповідь.
І так, лише одна правильна відповідь.
Незалежно від того, наскільки унікальні ваші стосунки,
якщо хочете виграти це питання вікторини,
відповідь, яку ви дасте, якщо вона скаже:
якщо жінка питає:
«Якби ти міг у мені щось змінити, що б ти змінив?»
Правильна відповідь: «Нічого».
Шкода, що вас не було там зі мною.
Так.
Правильна відповідь: «Нічого».
Кажеш: «Нічого, люба. Я б нічого в тобі не змінив,
бо все, чим ти є, робить тебе ідеальною для мене.
Якщо щось… Можна чесно?
Я б змінив себе.
Я б змінив себе,
щоб краще приймати любов, яку ти так вільно даруєш.
Ось що я б змінив».
Це повна відповідь, якщо захочете нею скористатися.
Так.
Але я відповів не так.
Ні. Я сказав те, що було в голові.
Вона подивилася на мене й сказала: «Якби ти міг змінити в мені одну річ,
що б ти змінив?»
А я такий: «О, одну річ.
Одну річ.
Ого, це складно. Одну річ.
Лише одну.
Добре, дай подумати. Зачекай. Подумаю.
Якщо це лише одна річ, що б я змінив?
Що б я змінив? Гаразд. Я знаю.
Якби я міг змінити в тобі лише одне,
я б змінив те, як ти спілкуєшся
під час сексу».
А вона така: «Що?»
Так, і потім це переросло в скандал.
Я знаю, що був неправий, тож не судіть.
Я знаю, і працюю над цим.
Я поясню, що тоді було в моїй голові.
Що тоді сталося. По-перше, я думав, що це було справжнє запитання. Гаразд?
По-друге,
я намагався висловити почуття, яке мав,
і це було збентеження, яке я часто відчував, іноді розчарування,
коли ми з дівчиною були близькі.
Ми були в інтимній обстановці, і вона казала…
Я не хочу бути вульгарним.
Вона казала: «О, я зараз кінчу».
Це, дами, найкраща фраза, яку ви можете сказати чоловікові.
Немає нічого, що чоловік хоче почути більше за це.
Ви кажете це речення, і ми досягаємо вершини мужності.
Ми досягли. Ми прийшли.
Так, ви кажете це, і ми такі: «Я Тарзан». Все.
Це зроблено.
Це так сильно на нас впливає,
що ми досягаємо рівня мужності,
про який навіть не підозрювали.
Ви це кажете, і ми стаємо сильнішими.
Ми долаємо те, що не могли. Втома зникає.
Ми забуваємо про судоми.
Ми, у будь-якій ситуації,
іноді не можемо дихати, знаєте?
Іноді ми не можемо дихати.
Іноді в нас закладений ніс, і…
І тоді ми рухаємося від вдиху до вдиху.
Ми робимо свою справу,
і коли в нас закінчується повітря, ми, як кити, вистрибуємо з води,
виринаємо,
а потім пірнаємо назад у глибини вашого задоволення.
Це нормально.
Це ритм, який кожен чоловік визначає для себе, так?
Але, дами, розумійте, що ми дихаємо з перервами.
І коли ви кажете: «Я зараз кінчу»,
ми думаємо: «Це не час дихати.
Це моє покликання.
У мене лише один подих, і я використаю його з користю».
Тож ми затримуємо дихання і продовжуємо,
ми продовжуємо й намагаємося довести вас до оргазму.
Я тоді не знав, що коли моя колишня казала фразу: «Я зараз кінчу»,
вона насправді мала на увазі:
«Те, що ти зараз робиш, мені дуже приємно,
і я хочу, щоб ти продовжував.
Будь ласка, продовжуй робити те, що ти робиш зараз,
у тому ж ритмі й бажано з тим самим тиском.
Не радій, бо я сказала цю фразу.
Не змінюй нічого.
Просто роби те, що ти робиш зараз,
бо ти на правильному шляху.
Ти молодець, чемпіоне. Продовжуй.
Раніше тебе трохи носило, але це воно.
Якщо ти це робитимеш, є велика ймовірність,
що я досягну свого піка.
Тож продовжуй, друже. Ти зможеш.
Я вірю в тебе. Ти вже близько».
Ось що вона мала на увазі.
Але це збиває з пантелику.
Це збиває з пантелику, бо ви кажете таке:
«Я зараз кінчу».
Я зрозумів, хлопці, коли жінки кажуть: «Я зараз кінчу»,
вони кажуть це так, як людина на зупинці скаже: «Автобус зараз приїде».
Вони мають на увазі, що ви в правильному місці,
щоб автобус збігся з вами.
Сюди приїде автобус.
Але коли — це проблема.
З «коли» ми не можемо зійтися.
Бо, пані, чоловіки сприймають це буквально.
А жінки кажуть це теоретично.
«Я зараз кінчу»
означає, що це правильний напрямок.
Це може тривати три хвилини.
Вона може кінчити через 15 хвилин.
А може в її наступних стосунках.
Ніхто не знає.
Та зрозумійте, дами, ми не дихаємо.
Ми не дихаємо.
Ми затамували подих. Ми на межі.
Щоб жити, треба дихати.
Мабуть, тому чоловіки живуть на десять років менше,
бо ми не дихаємо, чекаючи, коли це станеться, а воно ніяк.
Нічого страшного, якщо не станеться.
Але ми не знали, бо ми більш буквальні.
Ми прості створіння. Як є, так є.
Як собака. «Де м'яч? Ось м'яч».
Коли чоловіки кажуть: «Я зараз кінчу»,
це означає, що вони саме зараз кінчать.
Цей момент ось-ось настане, пані. Ось про що я й кажу.
Коли чоловік каже: «Я зараз кінчу»,
це вже час.
Іншого немає.
Не можна взяти перерву. Не можна натиснути на паузу.
Це відбувається в цей момент.
Не можна кліпати. Вийдеш на дорогу — автобус зіб'є.
Автобус уже тут.
Ви такі: «Де автобус?» Ось автобус.
Коли він каже: «Я зараз кінчу», це все.
Іноді це вже сталося. Не брехатиму.
Іноді це вже сталося. Я чесний.
Іноді це вже сталося, хоч ми й не хотіли,
і ми як дитина, що сама себе видає.
Ми плутаємо час.
«Мамо, я щось розіб'ю на кухні».
Воно вже розбите.
І найгірше, що ви можете сказати в цей момент, пані: «Ще ні».
Ні, «ще» вже відбулося!
«Ще» вже закінчилося.
Наша мужність розчавлена цією маленькою фразою.
Ви кажете: «Ще ні».
І ми намагаємося, але не можемо. Усе скінчено.
Воно зникає. Ми це знаємо.
Ми кажемо: «Все одно продовжу». «Тобто?»
«Усе одно продовжу». «Як ти міг не дочекатися?»
«Я чоловік. Роблю, що хочу. Не кажи, коли мені треба».
«Тобі на мене начхати?» «Мені начхати…»
І тому я досі самотній.
Гей, Вашингтоне, ви неймовірні.
Дякую, що прийшли.
Гарного вечора.
На добраніч.
Переклад субтитрів: Наталія Базилевська