Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Det är en intressant tid.
Jo då.
Jag ska vara ärlig mot er.
Jag hade planerat en helt annorlunda show.
Väldigt annorlunda.
Faktum är att när jag planerade showen i Washington D.C.
hade jag en annan relation till Vita huset.
Jag hade planerat ett annat set.
Jag skulle dra skämt om att jag spelar pickleball.
Men så kom livet emellan.
För de som inte vet vad som har hänt, ska jag försöka berätta.
Jag var värd för Grammygalan.
Det var kul. Riktigt kul. Men sen var det inte det längre.
Jag var värd för galan,
och sen skulle jag flyga tillbaka till östkusten för att uppträda.
Jag kopplar inte upp mig på wifi när jag reser. Jag vill koppla av.
Sen landade jag i Boston.
Det första tecknet på att mitt liv hade förändrats var
när nån gick förbi mig på planet när jag packade min datorväska,
och han la handen på min axel och sa: "Kämpa på, Trevor.
Du klarar det. Kämpa. Kom igen. Du fixar det."
Såg det verkligen så svårt ut?
När jag gick genom flygplatsen fick jag tummen upp av folk.
"Kom igen, du fixar det. Heja!"
De svarta mumlade snarare: "Du, grabben."
Sen satte jag på mobilen.
Jag trodde ärligt talat att den hade gått sönder.
Den började vibrera innan ikonerna dök upp.
Apple-loggan dök upp och mobilen surrade.
"Vad i helsike?" Det var aviseringar överallt.
"Dog Michael Jackson igen? Vad har hänt? Vad är det som pågår?"
Varje app var helt galen.
Det var iMessage…
WhatsApp…
Twitter… Instagram…
Till och med Uber Eats: "Det hettar till här."
Jag kollade mina meddelanden, och alla jag nånsin känt hade messat mig.
Alla, från förskolelärare och framåt.
"Trevor, jisses, mår du bra?" "Trevor, var är du? Såg du?"
"Trevor, ring mig!" "Ring inte mig." "Ring mig."
"Trevor, vad händer? Såg du det?"
En person sa: "Herregud, såg du vad Trump sa?"
Jag tänkte: "Vad sa Trump? Vad sa Trump den här gången?"
"Låt mig kolla. Vad sa Trump? Jag?"
Det känns verkligen annorlunda när man är i skottlinjen.
Det är rätt galet.
Jag var programledare för The Daily Show i sju år.
I sju år rapporterade vi om nyheter och politik i USA.
Det var poängen.
På den tiden var Donald Trump i nyheterna konstant.
Jag antog att han kanske skulle säga nåt om mig nån dag.
Det gjorde han inte. Toppen.
Jag slutade på The Daily Show.
Och jag slappnade av som en idiot i en skräckfilm.
Sen var jag värd på Grammygalan.
"Det här är härligt. Det är en musikshow. Så avslappnat."
Men presidenten tittar på Grammygalan.
Ja, och han var inte glad. Inte glad alls.
Han hade skrivit ett inlägg, ett långt ett,
där han gav mitt uppträdande en Google-recension.
Det var ingen snabbis. Det var en fullständig…
Jag läser den för er för jag vill inte citera fel.
Jag ska läsa den.
Det här såg jag när jag sökte på mitt och hans namn.
Det var ett inlägg på Truth Social från @realDonaldTrump.
Skämt åsido, så äger Trump Truth Social.
Tänk att han inte har @DonaldTrump.
Nån annan fick det, och han sa: "Okej, äkta Donald Trump."
Hur som helst, så här stod det:
"Grammygalan är HEMSK!"
När jag skriker är ordet i versaler. Jag vill ge er min upplevelse.
"Nästan osebar." Vissa delar var visst bra.
"CBS har tur som slipper det här skräpet i sina sändningar.
Värden, Trevor Noah, vem han än må vara…"
Det var lite taskigt.
Jag förstår hans avsikt, men jag tycker att det gick lite snett.
Man kan inte säga: "Värden, Trevor Noah,
vem han än må vara."
Det är ju exakt vem jag är.
Han ville avfärda mig,
men han sa mitt fullständiga namn och min jobbtitel den kvällen.
Man kan inte vara avfärdande, vag och specifik samtidigt.
Det funkar inte så.
"Vem han än må vara."
Jag är ingen annan.
Vadå "må vara"? Det är exakt den jag är.
"Trevor Noah, programledaren. Personnummer 4576728135."
"Vem han än må vara." Nej, det är jag.
Man säger inte så om man vet vem personen är.
"Vem han än…" Den frasen är till för när en främling ridit genom stan
och berövat din dotters oskuld. Då säger man så.
"Jag ska döda den mannen, vem han än må vara!"
Det är också lustigt att byta till ålderdomligt språk mitt i.
"Vem han än må vara.
Fi-faj-fo-fumm! Jag känner lukten av sydafrikanskt blod."
Det är otippat.
Han sa: "Värden, Trevor Noah, vem han än må vara,
är nästan lika dålig som Jimmy Kimmel."
Stackars Jim. Jag gillar honom. Och nu får han skäll på grund av mig.
Han satt hemma och skötte sitt.
Han jobbar inte ens på söndagar, och så plötsligt vibrerar mobilen.
Han skriver: "Nästan lika dålig som Kimmel på den bortglömda Oscarsgalan."
Sen fortsätter han. "Noah sa FELAKTIGT om mig
att Donald Trump och Bill Clinton varit på Epsteins ö. FEL!"
Bara så att vi förstår varandra.
Jag sa inte att Trump och Clinton varit på Epsteins ö.
Det sa jag inte.
Jag drog ett skämt på galan. Ett av många lösryckta skämt.
Det här skämtet kom efter att Billie Eilish vunnit Årets låt.
Jag sa: "Grattis, Billie Eilish, till Årets låt.
Det är ett pris som alla artister vill ha,
nästan lika mycket som Donald Trump vill ha Grönland.
För nu när Jeffrey Epstein är borta,
behöver han en ny ö att hänga på med Bill Clinton."
Okej? Det var så jag sa.
Jag sa inte att han varit på ön. Jag sa att han ville ha en egen ö.
Det var ju ett skämt. Han skulle aldrig åka med Bill Clinton.
Och Grönland kan inte ersätta Epsteins ö. Det är annat klimat och andra vibbar.
Han säger: "Och att Bill Clinton varit på Epsteins ö. FEL!
Jag kan inte tala för Bill…"
Härligt hur han säger att jag ljuger: "Grabben är en lögnare!"
Men sen: "Förutom gällande Bill. Det ska kollas upp. Ni vet hur han är."
"Men jag har aldrig varit på Epsteins ö, eller ens i närheten."
Det var onödigt. Det är inte närheten till ön folk tvistar om.
Det är din närhet till mannen som ägde ön. Det är inte marken som är problemet.
Det är inte: "Var i Karibien var du? På Epsteins ö?"
"Nej, Jamaica." "Nu är du fast!"
Nej. "Inte ens i närheten.
Innan kvällens lögnaktiga och ärekränkande uttalande,
har jag aldrig anklagats för att ha varit där."
Seriöst? Var jag den första?
Före mig hade ingen nämnt Donald Trump och Jeffrey Epstein.
Jag var den första.
Jag är anledningen till att hans namn nämns 5 000 gånger i filerna.
Jag radade upp dominobrickorna, och jag välte dem.
"Inte ens fejknyheterna har sagt så. Noah, en komplett nolla…"
Mjau.
"…borde rätta sina fakta illa kvickt.
Jag får visst skicka mina advokater
och stämma den här stackars patetiska, talanglösa programledaren
och stämma honom rejält." Klirr.
Ett dollartecken. Hur det än låter.
"Fråga George Slopadopolus och andra hur det gick för dem. Fråga även CBS.
Gör dig redo, Noah. Nu ska jag leka lite med dig.
President DJT."
Den sista raden är minsann nåt i hästväg.
"Gör dig redo, Noah.
Nu ska jag leka lite med dig."
Om man inte vill låta som en sexualbrottsling…
Jag rekommenderar inte den frasen.
"Nu ska jag leka lite med dig"
är vad man säger när man satt på sig dildon på huvudet.
Det var alltså min måndag.
Ärligt talat var jag inte så orolig.
Donald Trump tittar ofta på tv, blir arg över nåt och skriver om det,
och ofta går han vidare.
Jag trodde att nåt skulle dyka upp.
Han är som en ekorre som tittar på tv. Han är helt…
Ja, samma storlek på händerna.
Jag tänkte: "Det går över. Det förändras." Det gjorde det också.
Nästa dag var regeringsnedstängningen på tapeten.
Regeringen var på väg att stänga ner. Den är alltid på gränsen till det.
De borde byta till ett familjeabonnemang. Månad för månad funkar inte för dem.
De intervjuade presidenten om det. Det är ett allvarligt ämne.
Och mitt i ett samtal om regeringsnedstängningen,
ropar en journalist längst bak i rummet:
"Herr president, tänker du stämma Trevor Noah
för det han sa på Grammygalan?"
"Din jävel", tänkte jag.
Jag var bortglömd.
Jag har undrat vad som hände ungen som sa: "Fröken, du glömde ge oss läxan."
Trump fortsatte:
"Trevor Noah sa att jag var på Epsteins ö. Jag ska stämma lättviktarnollan."
Så nu kanske jag blir stämd av USA:s president.
Japp.
Jag vet inte om det är nåt att hurra för. Jag vet inte… Jag ska vara ärlig.
Jag vet inte hur jag ska känna för jag vet inte hur det kommer att sluta.
Under normala tider skulle jag vara självsäker.
Donald Trump stämmer mig. En domare avvisar det av flera orsaker.
Yttrandefrihet, skämt och satir skyddas alla i grundlagen.
Allt sånt är skyddat i vanliga fall.
Trump skulle stämma mig. Än sen. Nu är det inte bara Trump.
Nu blir jag stämd av USA:s president, Donald Trump.
Vad betyder det?
Ska jag överklaga? Då hamnar vi i Högsta domstolen.
Jag går in och han väntar på mig. "Säg hej till mina små vänner."
Jag vet inte.
Ingen vet.
Med honom vet man aldrig.
Eller hur? Fråga bara Nicolás Maduro.
Venezuelas före detta president och nuvarande fånge i New York.
Han var president i Venezuela.
Plötsligt var han det inte längre.
Historien bakom det är ännu galnare.
Det som hände… Ni kan kolla upp det.
Nicolás Maduro intervjuades på tv.
Han skämtade om att folk hotar honom och syftade på Donald Trump.
Han sa typ: "Jag fixar det. Det är lugnt."
Sen spelade han en låt, No War, Just Peace.
Och så började han håna Trump genom att härma Donald Trumps dansrörelse.
Rörelsen, singular.
Han gjorde rörelsen. Han kom in och gjorde så.
Ni vet den, dubbelrunket.
Trump såg det och sa: "Hämta honom."
"Hämta snubben."
Militären hämtade Maduro och spärrade in honom.
Inte i vilket fängelse som helst, utan i Brooklyn.
Samma fängelse där de har Diddy.
Tänk er det.
Jag har inte så stora problem.
Nicolás Maduro har det…
Tänk er ironin i hans situation.
Han såg USA
inleda den brutalaste deportationskampanjen nånsin.
Och mitt i allt det var han den enda importerade invandraren.
Maduro var den enda invandraren som hejade på ICE.
Han ringde sitt enda samtal till dem. "Hallå, ICE. Hämta mig.
Jo, kom igen. Jag fixar flygplanet. Vi jobbar ihop. Vi fixar det här."
Därför säger jag att man aldrig vet. Ingen vet längre.
Vilken galen vändning. Kan ni tänka er?
I årtionden styrde han sitt imperium med en järnhand.
Han terroriserade folk omkring sig.
Han var våldsam, utan att ställas till svars.
Och nu har de tagit hans olja
och satt honom i samma fängelse som Nicolás Maduro.
Är inte det för jävligt?
Den enda ljuspunkten i situationen…
…är att det här skulle vara en perfekt tidpunkt för en rymdinvasion.
Det är aldrig lägligt. Det är vi nog överens om.
Men om jag måste välja tidpunkt, så är det den här.
Japp.
En rymdinvasion är aldrig bra för oss. Vi vet att vi är chanslösa.
Om de kan resa genom rumtiden är våra vapen meningslösa.
Våra vapen skulle irritera dem.
De kommer hit. Vi har sett hur det går.
De flyger hit och de spränger allt.
Vi har sett Independence Day. Vi vet.
Även om Will Smith hjälper, så kan han bara örfila en i taget.
Så vad gör vi?
Jag tänker ofta på det.
Jag tänker på rymdinvasioner hela tiden. Det är mitt romarrike.
"Vad ska vi göra?" Jag brukade inte tänka på sånt.
I Sydafrika tänkte jag aldrig på det, men i USA är det mer konkret.
När utomjordingarna kommer, så är det ju hit de kommer.
De flyger raka vägen till Washington och spränger Vita huset.
Sen åker de till andra länder. De spränger Big Ben i London.
"Nu är klockan slagen!"
De flyger till andra landmärken och spränger dem.
Ja, det är ett problem. USA först. Jag fattar.
När jag var i Sydafrika tänkte jag aldrig på det.
Jag visste att när rymdinvasionen kommer,
så skulle de spränga världen, men de åker aldrig till Afrika.
Ni har sett filmerna. De invaderar aldrig Afrika.
Jag kollade på dem och väntade.
I filmen sa presidenten: "Jordens medborgare,
utomjordingar invaderar vår planet." Man såg dem invadera.
"Vänta, är inte Afrika på planeten? Vad händer?"
Det händer aldrig. Vet ni en film där Afrika invaderas?
-District 9! -Nej. Vad?
-District 9! -District 9?
Nej.
Försök inte förstöra min komedispecial.
Du sitter på balkongen som en kung. "District 9, säger jag. Halshugg honom."
District 9 var ett bra försök, men nej.
Om ni minns handlingen i District 9, så invaderade inte utomjordingarna Afrika.
Utomjordingarna kraschade i Afrika.
Under resten av filmen försökte de fly.
För vi skojar inte.
Hollywood är så jäkla sjukt.
"Vad är det värsta som kan hända utomjordingar?
Tänk om de fastnade i Afrika?"
Utomjordingar invaderar inte Afrika. Det har aldrig hänt.
Jag tänkte att de tyckte synd om oss.
Som barn älskade jag såna filmer. Jag älskar dem fortfarande.
Men som barn älskade jag verkligen sådana filmer.
Jag älskade allt med utomjordingar.
Min mamma gjorde en stor skål popcorn åt mig hemma.
Vi satt i soffan tillsammans. Hon såg alla filmerna med mig.
Hon hatade dem, men det stod "föräldrarådgivning".
Hon tog det på stort allvar.
En dag råkade hon höra: "Vi rekommenderar föräldravägledning."
Hon sa: "Jag måste titta." Det gjorde hon med alla filmer framöver.
Jag fick ropa på henne när ett program började på tv.
När ordet dök upp skrek jag panikslaget: "Mamma!"
Hon kom in och jag sa: "Jag behöver din vägledning!"
Men efter fem minuter vägledde jag henne.
Hon satt där och frågade konstant:
"Vad händer, Trevor? Vilka är de? Varför gör de så? Vad händer?"
Jag sa: "Mamma, jag är med dig. Jag ser filmen med dig."
Hon gjorde en stor skål popcorn. Vi satt där och filmen började.
Rymdvarelserna invaderade jorden. Man såg dem flyga och spränga allt.
Jag satt där med popcornen: "I-landsproblem."
Om man frågade mig som barn: "Varför ser man dem aldrig i Afrika?"
Då hade jag sagt: "De tycker nog synd om oss i Afrika."
Det skulle finnas ett skepp som flög över kontinenterna för att spränga dem.
Ett flyger över den afrikanska kontinenten,
med två utomjordingar i cockpiten, typ:
"Förbered att avfyra fotonlasrar." "Redo för din order."
"Tre, två, ett."
"Vänta. Vi har nog redan sprängt den här kontinenten."
"Vi har varit här." "Vi har aldrig varit här. Spräng den."
"Vad ska jag spränga? Kolla in skiten. Nåt har hänt.
Vad fan? Vad ska jag spränga? Vem gjorde det här?"
"Jag vet inte. Jag ska kolla.
Det var britterna."
Ja!
Där fick ni, Storbritannien. #GlömAldrig.
De där utomjordingsfilmerna… De räddade min dag och skrämde mig.
Det gick aldrig bra när utomjordingarna kom och erövrade jorden.
Vi vann av tur, för det var film, men vem vet i verkligheten.
Det är inte bra. Vi är chanslösa.
Om utomjordingar invaderar har vi inget hopp.
Eller åtminstone hade vi inget hopp.
Nu finns det hopp.
Hoppet heter Donald J. Trump.
Vem han än må vara.
Jag gillar det inte, men det är nog det enda sättet.
Vi vet hur rymdinvasionen börjar.
Det enorma moderskeppet flyger in i vår omloppsbana.
Det skymmer hela solen.
De har en jättestor högtalare under skeppet som spelar musik
och skapar stämning.
En utomjording spelar på en orgel. "Det här är de inte förberedda på!"
"Ha, ha! Jajamän!"
De parkerar och skickar ner ett spaningsskepp med dåliga nyheter.
Det som landar så. Sen kommer de ut: "Ta mig till er ledare."
De träffar ledaren, dödar den och det är klart.
De väljer den mest irriterande utomjordingen.
Man måste vara självgod för att tro att man får prata med ledaren.
På rymdskeppet väljer de Karen-utomjordingen.
De säger: "Okej. Vem ska vi skicka ner till den här planeten?"
"Karen passar bäst för uppdraget." "Karen, du åker ner."
"Varför är det alltid jag? Jag hatar det här.
Ni skickar alltid mig. Jag vill prata med chefen."
"Hon är perfekt."
De skickar ner henne med de dåliga nyheterna.
Med Trump har vi hopp, men vi måste agera snabbt.
När de säger att utomjordingarna är här, att de nått vår omloppsbana,
måste vi agera tillsammans som en planet.
Och det vi måste göra är att göra Donald Trump
till kung över världen.
Ni ser förvirrade ut. Men han ställer inte några frågor.
Vi går till Vita huset. "Mr Trump, du är nu kung över världen."
Han säger: "Jag visste det."
Han får en Burger King-krona, och vi väntar på utomjordingarna.
De landar och kommer ut. En säger: "Ta mig till er ledare."
"Ja, välkommen till jorden. Kom och träffa ledaren."
"Ta mig dit." "Naturligtvis. Följ mig."
"Så snygg du är. Tar du Ozempic? Du ser toppen ut. Kom, träffa ledaren."
Vi kommer till Vita huset. "Kung Trump, det här är utomjordingen.
Utomjording, det här är kung Trump."
"Är du härskaren över den här planeten?"
Han svarar: "Det stämmer.
Jag är härskaren över den här planeten.
Planeten Jorden, eller som jag kallar henne, Stora Blå.
Den Vackra Blå, som flyter omkring i rymden.
Hon snurrar där uppe, snurrar så fort.
De säger att vi snurrar, fastän jag aldrig känt det.
Vi snurrar runt, mina vänner. Vi snurrar så fort.
Och vi är där uppe i rymden.
Vi har en vacker axel som går rakt genom planeten.
En stor, vacker, lång axel. Såna görs inte längre.
De görs inte längre.
Och vi har den axeln, och som ni vet lutar den.
Om jag hade styrt då hade jag rätat ut den.
Den hade varit rak. Men det är okej. Tack, Obama."
"Och den svävar där uppe i rymden. En vacker planet. Vackra Blå.
Vi har en liten måne. Såg ni den? En vacker måne.
En vacker måne som liknar en bröstvårta.
Den ser ut som ett bröst som flyter i rymden.
Vi borde ha två. Två tuttar är alltid bättre än en.
Men en är bättre än ingen. Får jag säga tuttar? Jag sa tuttar.
Jag är härskaren här. Vad vill ni? Vad behöver ni? Hur kan jag hjälpa?"
De skulle säga: "Förlåt, vi visste inte att ni redan invaderats."
Och så överlever vi.
Ingen vore chockad om han var en utomjording.
Vi skulle nog bli lättade.
Folk skulle säga: "Herregud, det förklarar allt."
Tänk om två utomjordiska mamma- och pappaversioner av honom kom hit.
De landar på planeten: "Hjälp, vi lämnade vår son här
för många decennier sen. Var är vår bebis?"
Vi skulle säga: "Kom. Kom och hämta er bebis."
Han är inte av denna värld.
Vi lever i en historisk tid.
Tänker ni nånsin på det?
Det är historiska tider vi alla lever i.
Jag menar inte bara att tiden går.
Det finns tråkig historia: "Sen bosatte sig folket här."
Ja, skit samma. Jag pratar om när det sker saker.
Man läser en bok och undrar hur det var på den tiden. Vi lever i den.
Vi är alla där.
Min historia kommer att vara hemsk.
Allt som sägs i Vita huset spelas in. Det sparas för eftervärlden.
Det betyder att om 300 år
kommer forskare att studera gamla presidenter och Vita huset.
De frågar sig: "Hur var det för 300 år sen?"
"Jag vet inte, men Grammy-värden var hemsk."
"Han var visst en komplett nolla."
"Och en usel kanin uppträdde på Super Bowl.
Verkligen hemskt. Vilken tid."
Det konstiga med att leva i en historisk tid är
att det är mindre förutsägbart när man är mitt i det.
När man läser historia eller man lär sig om den,
presenteras den ofta som om den var oundviklig.
Man läser och antar att det alltid skulle sluta så, för att det gjorde det.
Om jag frågar: "Var nazisterna dömda att förlora?"
Då svarar folk: "Ja, så klart."
Ändå trodde de som krigade då att nazisterna skulle vinna.
Det fanns en tid när de verkade starkare.
Att leva i en historisk tid är annorlunda.
När jag är i Washington D.C.
besöker jag gärna National Museum of African American History and Culture.
Jag kan berätta att det är en av de mest omvälvande erfarenheterna
ni nånsin kommer att uppleva.
Det här museet är unikt av flera orsaker.
En orsak är att det är en så komplett berättelse som möjligt
om svart historia i USA.
Det är historia, men historia som sällan berättas.
Man går in i byggnaden, och man kan inte välja sitt äventyr.
Vanligtvis frågar man: "Dinosaurier eller rymden? Du får välja."
Men här styr de din resa genom tiden.
När man kommer dit börjar man från början av de svartas historia i USA,
och man rör sig fram mot nutiden.
Det börjar bokstavligen under marken med slaveriet. Spoiler-varning.
Sen förflyttas man genom tiden, och i slutet finns Oprah.
Museet får en verkligen att ifrågasätta allt.
Jag var där på min senaste resa, och jag gick genom första nivån.
Den är under marken och tar upp slaveriet som egendom,
den transatlantiska slavhandeln och den underjordiska järnvägen.
Det är en känslomässig resa. Det är smärtsamt, det är förtryck.
Och sen kommer ett ögonblick där man ser folk resa sig
och kämpa för det de tror på. De segrar.
Eftersom det är så engagerande ser man folk uppleva det på olika sätt.
Två barn i 14-års åldern stod bredvid mig,
och jag tjuvlyssnade på deras samtal.
Den ena sa: "Vad hade du gjort om du levt på den tiden? Hade du varit slav?"
Den andra svarade: "Va? Nej, då hade de gett sig på fel kille.
Jag hade spöat dem. Försöker du göra mig till slav?"
"Du ljuger." "Nej, jag skulle ha spöat dem."
De skrattade och pratade. Antingen är det ungdomens naivitet,
vilket krävs i en revolution, eller så var det sant.
Det spelade ingen roll. Men jag älskade att de ställde sig frågan.
Vem vill du vara när historien kallar?
Tack vare dem ställde jag mig frågan…
Jag borde nog jobba på min självkänsla, för jag kom inte på nåt så heroiskt.
Om ni frågar: "Vad hade du gjort under slaveriet?"
Då skulle jag säga: "Jag hade jobbat väldigt hårt
och väntat på vad som komma skall."
Jag hade inte varit en hjälte. Jag är inte sån.
Jag blir imponerad när nån säger: "Om jag var i butiken när den blev rånad…"
Jag har inte det i mig.
Jag skulle vara ute på fältet, jobba hårt och sköta mitt.
Mannen på hästen skulle skrika: "Plocka den jäkla bomullen!"
"Ja, mäster. Jag plockar bomull. Jag plockar på, mäster."
När han red iväg skulle jag snacka skit. Jag skulle rosta sönder honom.
"Den där idioten."
"Är han här?" "Nej."
Jag hade nog inte varit en hjälte.
En sann hjälte hade dykt upp.
Harriet Tubman hade dykt upp. Hon hade sagt: "Psst, Trev."
Jag skulle säga: "Hej, Harriet. Hur mår du?"
"För jävligt."
"Åh nej. Vad har hänt?"
"Slaveriet hände. Vilken korkad fråga. Är du inte klok?"
"Ja, jag borde inte ha frågat. Vad händer nu då, Harriet?"
"Jag ville bara meddela att vi drar i kväll."
"Vilka då?"
"Alla vi, Trevor. Vi ska härifrån. Vi drar nu, raring."
"Men Harriet, mannen på hästen sa att vi inte får gå.
Han gillar det inte alls.
Han har nog separationsångest. Han borde prata om det. Men han sa…"
"Jag ger fan i vad han sa. Vi drar. Tänker du stanna här?"
"Ja, jag tror att jag stannar och ser hur det går."
"Se hur det går? Är du galen? Följer du inte med?"
"Nej, tyvärr…"
"Helt otroligt. Ni ljushyade är alla likadana."
"Va?" "Ja. Du är rädd, va? Du är en rädd liten bitch."
"Jag är en bitch. Jag kan inte ljuga. Jag är en rädd bitch."
"Titta på dig, din rädda lilla bitch.
Du är nästan lika usel som Jimmy Kimmel."
Förlåt, vissa skämt är för mig.
Jisses.
Alla ställde sig frågan. Allihop.
Ett av de unikaste mötena var
med en grupp vita personer på utställningen.
De var väldigt liberala vita.
Jag menar väldigt liberala.
Väldigt, väldigt liberala vita.
De kände starkare än de svarta som var där…
De visade sina känslor under ett ögonblick
när några av de svarta gick runt på utställningen.
Svarta och vita människor gick runt.
Alla är ju välkomna där.
De svarta hade vad jag kallar en komplett svart upplevelse.
Den var mänsklig.
Vissa grät, pratade med sina vänner, berättade historier, skrattade, och så.
En person skrattade när hen pratade med sina vänner.
Och så var det en vit kvinna där, gruppledaren, och hon vände sig om.
Hon vände sig mot skrattet och hyschade.
Så liberala var de.
Jag trodde att hon inte kunde slå det men så tittade hon på ett foto,
ett av de första fotona som nånsin tagits.
Det var en bild av en vit man på en plantage.
Han stod där och log på ett fält.
Han log stort på bilden.
Kvinnan tittar på bilden och säger: "Jag…"
"Om jag hade varit där under den tiden…
Jag svär vid Gud, om jag hade varit där när det hände,
hade jag aldrig lett!"
Ni vet när en mening slutar helt annorlunda än man trott.
Jag trodde hon skulle säga: "Om jag var där, hade jag kämpat.
Jag hade befriat dem." Men nej.
"Jag hade haft slavar, men jag hade inte njutit av det."
Hon skulle gråta: "Jag är ledsen att det här händer er.
Jag är så ledsen. Damma bakom soffan. Men jag är så ledsen. Jag står inte ut."
Det var verkligen speciellt.
Man går igenom nivån. Jag var där i över en timme.
I slutet var jag så tagen av frågan jag ställde mig:
"Vem vill du vara när historien kallar?"
Jag messade en av mina bästa vänner, David Meyer.
Han är den första amerikanen jag blev vän med.
Han kom till Sydafrika av en slump för 20 år sen, på ett skolprojekt.
Vi träffades och blev vänner,
och han övertalade mig att komma hit och köra standup.
Resten är historia. Vi har varit vänner sen dess.
Det är en vacker historia.
Våra liv är väldigt olika.
Han är en 1,95 lång, tanig vit kille från North Carolina.
Världens snällaste kille, så innerlig. Och därför älskar jag att skoja med honom.
När vi lämnade utställningen messade jag honom:
"Du, Dave, jag vill be dig om en tjänst."
Han svarade: "Tja, grabben. Läget?"
Jag skrev: "Om slaveriet återvänder,
lovar du att ha mig som slav och behandla mig väl?"
Och han svarade: "Grabben, va?"
Jag skrev: "Lovar du att ha mig som slav och behandla mig väl?"
Han skrev: "Vad snackar du om?"
Jag skrev: "Ja eller nej?"
Sen såg jag de små prickarna när han skrev,
han skrev och han skrev,
han skrev och han skrev.
Sen ringde han.
Jag sa: "Läget?" Han sa: "Vad snackar du om?
Vad händer? Varför snackar du om slaveri?"
Jag sa: "Jag vill veta. Om slaveriet återvänder,
har du mig som slav och behandlar mig väl?"
Han sa: "Nej, vad menar du? Slaveriet återvänder inte."
Jag sa: "Det sa de om Ghostbusters. Svara nu."
"Tar du mig till…"
Han sa: "Nej, verkligen inte. Jag skulle aldrig ha dig som slav.
Jag skulle aldrig äga slavar. Det är fel att förslava folk.
Jag skulle aldrig ha slavar. Det är inte rätt."
Jag sa: "Sluta vara så skenhelig. Jag vill veta om jag får bli din slav."
Han sa: "Nej, aldrig."
Jag sa: "Okej, jag fattar. Du skulle låta mig bli nån annans slav.
Slaveriet återvänder, de fångar mig och piskar mig.
Nu är jag Django på gatorna, va?
Jag blir piskad för att min vän inte vill använda sitt vita privilegium
och hjälpa mig genom att göra mig till sin slav.
Jag är på ett fält, när vi kunde ha spelat PlayStation.
Vi kunde vara i Call of Duty, i Verdansk, igen.
Men nej, du vill vara så woke att jag piskas av en annan vit person."
Han sa: "Nej…" Jag sa: "Vill du att jag är slav?
Du vill att jag blir piskad, va?" Han sa: "Nej, okej, okej.
Om slaveriet återvände skulle jag ha dig som slav
och behandla dig väl." Jag sa: "Så du skulle ha slavar!"
Jag sa: "Jag måste gå." Han ropade: "Nej!"
Han har inte förlåtit mig.
Vem vill du vara när historien kallar?
Det är lättare när det är hypotetiskt.
När man går från en utställning till nästa,
går man genom Rekonstruktionen,
Jim Crow, och kommer till medborgarrättsrörelsen.
Det är imponerande i sig,
men eftersom det nu har gått 60 år sedan "Jag har en dröm"-talet,
har de utökat delen som handlar om dr Martin Luther Kings liv.
Man får se hans skrifter, hans tankar, hans dagböcker,
hans brev till folk, till allmänheten,
hans korrespondens med sina vänner, intervjuer, allt.
Man får se detaljer i hans liv som få av oss har sett innan.
Och jag vill inte tala för alla, men när vi lär oss om MLK,
så är det en väldigt sanerad och platt version av hans liv.
Förstår ni vad jag menar? Det verkar simpelt och oundvikligt.
Man lär sig ungefär: "Det fanns en man vid namnet MLK.
Han gillade inte vad som hände, gick på en bro, hade en dröm
och levde lycklig i alla sina dagar. Glad MLK-dag, 50 % rabatt på madrasser."
Men när man ser hans liv, så var det inte så.
När folk pratar om det, så är det "Glad MLK-dag!"
Det låter nästan som en Disneyfilm. Det har samma handling.
"Den här sommaren förändrar en man världen.
'Jag har en dröm.'
Timothée Chalamet är Martin Luther King. Bara på Disney+."
Så känns det.
Men när man ser hans liv och detaljerna i hans dagar…
Allt som han och människorna omkring honom upplevde.
Han arresterades 29 gånger under loppet av fyra år.
Fabricerade anklagelser.
Ibland lämnades han ensam i en cell utan mat, utan telefonsamtal, ingenting.
Ibland blev han slagen…
Man ser hans liv i detalj.
De jagade ut honom ur städer.
Regeringen gav sig på honom.
J. Edgar Hoover själv, FBI:s chef,
utsåg Martin Luther King till den farligaste mannen i USA.
FBI drev en samordnad kampanj för att krossa honom.
De ville bryta vänskaper och arbetsrelationer.
Det slugaste de gjorde var att avlyssna telefonerna,
och de fick reda på att han hade en affär.
De ringde hans fru, Coretta Scott King, och skvallrade,
för de trodde att det skulle förstöra hans äktenskap och rörelsen.
FBI försökte sprida skvaller om Martin Luther King.
Det förändrar hur man ser på organisationen.
Eller hur? FBI verkar så seriösa.
Nu får man se hela bilden.
De är i J. Edgar Hoover-byggnaden på morgonen.
"Vad jobbar du på, Kowalski?" "Narkotikabekämpning."
"Och du?" "Olika brott, främst ekonomiska."
"Och du?" "Drama!"
Man får se allt som hände MLK.
En del är internt och en del är externt från observationer.
En sektion som beskriver läget är en fyraårsperiod
där dr King och andra svarta försökte bli serverade
på restauranger som segregerade svarta och inte lät dem få mat.
De gick in på restaurangerna, satte sig, uppklädda till tänderna,
och de nekades service. De blev utslängda, utskällda, spottade på.
Ofta blev de slagna. De fick hjärnskakningar, de blödde.
De tvättade sig och gjorde om det.
Gå hem, tvätta sig, göra om det.
Nu när vi pratar säger vi: "De gjorde rätt. Se bara hur det gick."
Men när man läser om hans liv, så var det inte oundvikligt.
Det var inte säkert att det skulle funka.
Det fanns inga tecken på att det funkade, men ändå fortsatte de.
När jag läste om hans liv och hans verk,
tänkte jag: "Ångrade han sig nånsin?"
Ångrade han nånsin det han hade gått igenom, det han gjorde?
Som när han smakade de vitas mat första gången?
Fram till dess var det teoretiskt, eller hur?
Svarta hade aldrig fått äta där.
De önskade att bli serverade på dessa ställen.
Men de hade aldrig ätit där.
De satte sig vid disken och ägaren sa: "För i helvete!
Såna som ni är inte välkomna! Försvinn!"
Och han sa: "Min bror, jag har en dröm.
Jag har en dröm att en dag, oavsett hudfärg, får alla sitta här,
våra bröder och systrar, svarta och vita,
och Amerika ska hålla sitt löfte om att alla är skapade lika.
Jag har en dröm…"
"Håll käften! Ni vann.
De ändrade lagarna. Titta på tv:n. Här är er mat."
"Tack så mycket."
"Fan också."
"Nu har jag en ny dröm.
Jag har en ny dröm om att vita en dag ska upptäcka kryddor.
Jag har en dröm om att de ska sluta se svartpeppar som en krydda.
Jag har en dröm, att alla ska gå samman
och besegra den vita djävulen, majonnäsen."
Tänk hur pinsamt det måste ha varit.
Den första promenaden efter den första måltiden.
Martin och hans killar går ut på parkeringen i tystnad.
"För den skiten, Martin?"
"För det där, Martin?"
"Förlåt, grabbar. Jag visste inte."
"Fan, Martin! Fick vi stryk för det här? Smakade du maten?"
"Jag trodde att den var utsökt, att vi därför inte var välkomna. Förlåt.
Jag ber om ursäkt, grabbar."
"Fan, Martin. Det smakade depression. Är det den skiten vi kämpat för?"
"Förlåt. Jag ska gottgöra er. Jag köper Popeyes till alla på hemvägen."
Vem vill du vara när historien kallar?
Tack.
Det lustiga med livet är
att bara för att nåt stort händer,
betyder det inte att det lilla upphör.
Bara för att det stora händer, betyder det inte att det lilla stannar av.
Eller hur?
Det är ett av livets mysterier.
Hur mycket ska man fokusera på det stora, och hur mycket på det småskaliga?
Det hela fångades i en stund när två personer kommunicerade på nätet.
Någon skrev: "Jag tog examen, jag är jätteglad, fick toppbetyg,
fest hemma hos mig, alla är bjudna."
Det var ett skämt. Alla på nätet är inte bjudna.
Folk började skriva, och så skrev nån: "Seriöst?
Ska du ha fest i en tid som denna?
Läs av rummet. Se dig omkring. Är det läge att fira?
Det är inte läge att ordna fester."
Sen blev det ett stort gräl.
Jag ska vara ärlig.
Jag förstod båda personerna. Känslomässigt gjorde jag det.
Å ena sidan sa nån: "Hur kan du ordna en fest
när det känns som att världen som vi känner har gått under?
Hur kan du glädjas när varje norm och institution
som har byggt upp samhället, håller på att falla isär?
Förtroendet för samhället och varandra går förlorat. Hur kan du ha fest?"
Men den andra sa: "Varför skulle jag inte det?
Jag har levt och arbetat hela mitt liv för att nå hit.
Jag har äntligen lyckats mot alla odds. Och jag vill njuta av den här stunden."
De har båda rätt, eller hur? De har båda rätt.
På varje sjukhus
finns en avdelning där barn nyss fötts, och en annan där nån nyss dött.
Man gläds över ett nytt liv.
Man blir förtvivlad när man mister nån kär.
Ingen avdelning är fel.
Men vilken ska man fokusera på?
Jag hittade ett svar på ett väldigt otippat ställe.
Jag läste en bok.
Den innehöll berättelser från soldater som tjänstgjort under första världskriget.
De pratade med veteraner som hade varit där.
Boken går igenom deras upplevelser.
Många är från skyttegravskriget.
En av de mest brutala former av krigföring som uppfunnits. Det pågick i åratal.
Soldaterna kom och gick. Varje dag kunde vara deras sista.
Mitt i all denna förtvivlan
fanns det en gemensam nämnare hos nästan alla soldater de talat med.
De fann glädje i skyttegravarna.
De hade stunder där de spelade kortspel.
De larvade sig. De startade en satirisk tidning.
De skämtade om befälhavare, om vad som hände i kriget och om varandra.
En av de galnaste sakerna jag läste var att en dag gick en ko in på slagfältet.
Den var i ingenmanslandet mellan allierade och axelmakterna.
Båda sidorna ville ha kon.
Så de ropade till tyskarna: "Vi vill ha kon."
Och tyskarna skrek: "Vi vill ha kon."
Alla ville spela om den.
"Vi kastar upp mynt i luften och försöker skjuta dem.
Den som träffar myntet får behålla kon."
De engelska soldaterna sköt myntet.
Och tyskarna sa: "Okej, ni vinner kon, men vi vill ha tillbaka våra mynt."
En engelsk soldat hämtade dem. "De dödar mig nog."
Han gav mynten till tyskarna och skyndade till skyttegraven.
Alla tyckte det var kul.
Det finns många historier.
Det finns historier om soldater som sjöng till varandra på kvällarna.
De sjöng över fiendelinjen till de andra soldaterna.
De andra soldaterna sjöng tillbaka.
Tänk er. Ni är i en skyttegrav. Fötterna ruttnar. Alla är trötta, rädda.
Mitt i allt det börjar nån sjunga: "Say you…"
De hittade glädjen i skyttegravarna.
De kom säkert ihåg vad de kämpade för.
De kämpade för att leva, inte för kämpandets skull.
Glömmer man vad man kämpar för är det meningslöst.
Man slåss för att känna glädje och förverkliga sig.
Man kämpar för äventyr, för skratt. Man kämpar inte bara för kampens skull.
Man kämpar för att leva.
Bara för att det händer stora saker, betyder det inte att det lilla upphör.
Min terapeut sa att jag är odejtbar.
Ja.
Hon sa: "Trevor, jag tror att det är för att du är odejtbar."
Jag sa: "Du gillade nog inte heller Grammygalan."
Hon sa det i slutet av en session, vilket borde vara olagligt.
Terapeuter släpper en bomb i slutet av en session och så ska man bara vänta.
"Därför älskade din pappa inte dig." Man blir chockad.
"Nu är tiden ute. Vi ses nästa gång." "Men nej! Nej, nästa avsnitt!
Jag vill inte vänta en vecka. Jag vill ha Netflix-terapi, inte HBO!"
Jag väntade två veckor, och i nästa session
sa jag: "Var var vi? Hoppa över sammanfattningen."
Hon sa: "Trevor, jag har tänkt på dig och dina relationer."
Vi pratade om min oförmåga att ha långvariga förhållanden.
Jag försökte förstå orsakerna till det.
Hon sa: "Du är nog bara odejtbar."
Hon förklarade det. "Det finns några orsaker.
Du jobbar för mycket.
Du älskar ditt jobb, men det skapar obalans."
Hon sa: "Du reser också för mycket.
Att vara på samma plats är avgörande för en stabil relation.
Men jag ska vara ärlig. Det där är bara småsaker."
Det verkliga problemet jag har är,
som min terapeut uttryckte det, att jag har en oförmåga
att inte säga det jag tänker.
Hon lärde mig att en av nycklarna till ett långt och lyckat förhållande
är att veta när man ska tänka och när man ska tala.
Ja.
Jag sa: "Det problemet har inte jag."
Hon sa: "Nej, Trevor, du har ofta tankar som du genast spottar ut.
Du tänker nåt och säger det direkt."
Trump hejade på henne för fullt.
Jag sa: "Jag tror inte att det är ett problem."
Hon sa: "Jag har anteckningar. Vänta lite. Vi tar några exempel."
Och ett exempel var verkligen… Hon hade rätt.
Det hände med ett ex.
Det var sprickan som ledde till slutet på förhållandet.
Förhållandet tog inte slut då, men sprickan blev början på slutet.
Vi gjorde oss redo för sängen.
Det var en harmlös kväll.
Vi borstade tänderna och kröp ner under täcket.
Innan vi släckte lampan började vi prata, och det var riktigt mysigt.
Ni vet stunderna med den man älskar,
när man hamnar i ett kaninhål av historier man aldrig har berättat,
känslor som varit privata, man skrattar. Man blir mer kär.
Vi ligger där på kuddarna och tittar på varandra,
och hon stirrar på mig.
Plötsligt säger hon: "Får jag fråga dig nåt?"
Jag sa: "Visst, naturligtvis."
Hon sa: "Om du fick ändra en sak hos mig,
vad skulle du ändra?"
Jag har lärt mig sen dess
att den här frågan har ett rätt svar.
Endast ett rätt svar.
Oavsett hur unikt ert förhållande är, om du vill klara av frågesportsfrågan,
då finns det bara ett svar. Om en kvinna frågar:
"Om du fick ändra en sak hos mig, vad skulle du ändra?"
-Det rätta svaret är: "Ingenting." -Ingenting!
Jag önskar att ni hade varit med mig då.
Ja.
Det rätta svaret är: "Ingenting."
Säg: "Inget, älskling. Jag skulle inte ändra nåt hos dig,
för allt du är, gör dig perfekt för mig.
Ärligt talat, skulle jag förändra mig själv.
Jag skulle förändra mig själv,
så att jag var bättre på att ta emot den kärlek du ger så kravlöst.
Det skulle jag förändra."
Ni får låna mitt fullständiga svar om ni vill.
Det var inte svaret jag gav.
Nej, jag sa det jag tänkte.
Hon såg på mig och sa:
"Om du kunde ändra en sak hos mig, vad skulle du ändra?"
Och jag sa: "Åh, en sak…
En sak.
Bara en. Oj, det var svårt. En sak.
Bara en sak. Låt mig tänka. Vänta lite.
Om det bara är en sak, vad skulle jag ändra?
Vad skulle jag ändra? Okej, jag tror att jag vet.
Om jag fick ändra bara en sak hos dig,
skulle jag ändra ditt sätt att kommunicera under sex."
Hon blev chockad.
Det blev en snöbollseffekt.
Jag vet att jag gjorde fel. Döm mig inte. Jag vet, och jag jobbar på det.
Jag ska förklara vad jag tänkte.
För det första trodde jag att det var en riktig fråga.
För det andra, försökte jag uttrycka en känsla.
Den bekanta känslan av förvirring, och ibland frustration,
när jag och min flickvän var intima.
Vi var i en intim situation och hon sa…
Jag försöker inte vara snuskig. Hon sa: "Jag kommer att komma nu."
Det är den bästa frasen ni kan säga till en man.
Det finns inget en man hellre vill höra än den meningen.
Säger ni det har vi nått manlighetens höjdpunkt.
Vi har lyckats. Vi har segrat. Ni säger det, och vi är Tarzan.
Det är klart.
Det är så kraftfullt för oss att vi når en nivå av manlighet
som vi inte ens visste att existerade.
Säger ni det, blir vi starkare.
Vi övervinner det oövervinnerliga. Tröttheten försvinner.
Vi glömmer bort krampen.
I alla situationer…
Ibland kan vi inte andas. Så är det.
Ibland är näsan täppt.
Och det vi gör då är att vi går från andetag till andetag.
Så vi gör vår grej,
och när luften tar slut, likt en val som bryter ytan, dyker vi upp.
Sen dyker vi tillbaka ner i djupet av er njutning.
Det är okej. Det är en rytm som män listar ut själva, eller hur?
Men damer, vi jobbar från andetag till andetag.
Och när ni säger: "Jag kommer att komma", tänker vi: "Det är inte läge att andas.
Det här är mitt kall. Jag har ett andetag och jag ska använda det väl."
Så vi håller andan och fortsätter,
vi fortsätter och fortsätter, och försöker få er dit.
Jag visste inte än att när mitt ex sa: "Jag kommer att komma",
så betydde det egentligen:
"Det du gör med mig är ganska skönt och jag vill att du fortsätter.
Fortsätt precis som du gör nu
i samma takt och helst med samma tryck.
Bli inte för ivrig av de orden. Ändra inget.
Gör precis det du gör nu för du är på rätt spår.
Du fixar det. Fortsätt.
Innan var du helt vilse, men du knäckte nöten.
Om du gör det här är det en stor chans att jag når klimax.
Fortsätt så, grabben. Du fixar det. Jag tror på dig. Det blir varmare."
Det var det hon menade.
Men fatta att det är förvirrande.
Det är förvirrande, damer, för ni säger: "Jag kommer att komma."
Jag fattar nu att när kvinnor säger att de ska komma,
så är de som nån på en busshållplats som säger:
"Bussen kommer att komma."
De menar att du är på rätt plats för att bussen och du ska finna varandra.
Det är hit bussen kommer att komma.
Men frågan är när.
Det är där vi inte är synkade, för män är väldigt bokstavliga.
Det kvinnor säger är teoretiskt.
"Jag kommer att komma" betyder bara att det är rätt riktning.
Det kan ta tre minuter. Hon kan komma om 15 minuter.
Det kan vara i nästa relation.
Ingen vet.
Ni måste förstå, damer, vi andas inte.
Vi andas inte. Vi håller andan. Vi är på gränsen.
Man måste andas för att leva.
Det är nog därför män dör tio år tidigare,
för att vi missat så många andetag i väntan på det här.
Det är inget fel med om det inte händer, men vi är bokstavliga och vi fattar inte.
Vi män är enkla varelser. Som en hund. "Var är bollen? Där är bollen."
När män säger: "Jag kommer att komma," betyder det att det händer nu.
Det är i det ögonblicket, damer. Det är det jag menar.
När en man säger: "Jag kommer att komma", då är det dags. Det händer nu.
Det kommer ingen reklampaus, inga uppehåll.
Man kommer i det ögonblicket. Man hinner inte blinka.
Gå ut på gatan, så blir du påkörd. Bussen är där nu. Den är där nu.
"Var är bussen?" Där är bussen.
Säger han: "Jag kommer att komma", då är det så.
Ibland har vi redan kommit då, om jag ska vara ärlig.
Ibland har det ju redan hänt.
Ibland har det redan hänt fastän vi försökt låta bli.
Vi är som barn som skvallrar på oss själva.
Vi blandar ihop tempus. "Mamma, jag ska slå sönder nåt i köket."
Det är redan sönder.
Därför är det värsta ni kan säga då: "Inte än."
Nej, "än" har redan hänt!
"Än" är redan förbi. Vår manlighet krossas av den lilla frasen.
Ni säger: "Inte än." Vi försöker, men det går inte. Det är över.
Det tynar bort. Vi vet det.
Vi säger: "Jag kommer ändå." Hon säger: "Va? Väntar du inte på mig?"
"Män gör som män vill. Du bestämmer inte tidpunkten."
"Ger du fan i mig?" "Jag bryr mig inte…"
Det är därför jag är singel.
D.C., ni har varit fantastiska. Tack så mycket för att ni kom.
Tack för att ni kom.
Ha en underbar kväll.
God natt.
Undertexter: Hanne-Marie Pöysä