Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Ce vremuri interesante trăim!
O să fiu sincer cu voi. Aveam alt spectacol în plan.
TREVOR NOAH: BUCURIE ÎN TRANȘEE
Da, complet diferit.
De fapt, când mi-am planificat spectacolul din Washington,
aveam o relație complet diferită cu Casa Albă la acea vreme.
Aveam alt discurs planificat.
Voiam să fac glume despre cum joc eu pickleball.
Și, da, iată cum e viața!
Pentru cei care nu știu ce s-a întâmplat,
o să vă spun eu.
Am fost gazda Premiilor Grammy.
A fost o experiență foarte mișto.
Până n-a mai fost.
Am prezentat gala, apoi am prins un zbor spre Coasta de Est
ca să vin să-mi țin spectacolele.
Nu mă conectez la internet pe drum. Îmi place să mă relaxez.
Am aterizat la Boston.
Mi-am dat seama că viața mea s-a schimbat
când a trecut cineva pe lângă mine în avion
cât eu îmi îndesam laptopul în geantă,
m-a prins de umăr și mi-a zis: „Trevor, rezistă!
Știu că poți! Luptă! Hai că poți!”
Chiar așa mă chinui cu laptopul?
Prin aeroport, oamenii mă încurajau prin gesturi
la modul: „Hai, știu că poți! Da!
Da!”
Numai ăia de culoare o dădeau cotită.
Apoi mi-am deschis telefonul.
Și, sincer, am crezut că s-a stricat.
A început să vibreze înainte să se aprindă.
Vedeam sigla Apple și telefonul…
„Ce naiba?” Aveam notificări peste notificări.
„A murit iar Michael Jackson? Ce s-a întâmplat? Ce e?”
Toate aplicațiile mi-o luaseră razna.
iMessage…
WhatsApp, Twitter, Instagram…
Până și Uber Eats: „Ți se pregătește ceva!”
Mi-am citit mesajele
și toți cei pe care i-am cunoscut vreodată îmi scriseseră.
Toți, de la educatoare încoace.
„Trevor, ești bine?”
„Unde ești? Ai văzut?”
„Trevor, sună-mă!”
„Nu mă suna!” „Sună-mă!”
„Ce se întâmplă?”
„Ai văzut?”
Cineva mi-a scris: „Doamne! Ai văzut ce a zis Trump?”
Eu, de colo: „Ce a zis Trump?
Ce-a mai zis Trump de data asta?
Să vedem… Ce-a zis Trump? Eu?”
E altceva când ești în vizor. Pe bune.
E nebunie curată.
Am prezentat The Daily Show șapte ani. Și șapte ani…
am vorbit despre știrile și politica din America, nu?
Asta e emisiunea.
În acea perioadă, Donald Trump era mereu în știri.
Mi-am zis că, la un moment dat, mă va lua în colimator.
N-a făcut-o, ceea ce m-a bucurat.
Am plecat de la The Daily Show
și m-am relaxat, ca un idiot dintr-un film de groază.
M-am dus să prezint Premiile Grammy.
„Ce minunat! E o emisiune cu temă muzicală. Relaxant.”
Se pare că președintele urmărește decernarea.
Da, și nu i-a convenit, nu i-a convenit deloc. Nu…
A scris o postare lungă,
un fel de recenzie Google
asupra prestației mea.
Și a fost cât o zi de post, nu ceva scurt.
O să vă citesc tot, că nu vreau să citez greșit.
Vă citesc…
Asta am văzut când am căutat numele meu și al lui.
Era o postare pe Truth Social de la @realDonaldTrump.
Gluma-i glumă, dar el deține Truth Social.
E ciudat că nu are @DonaldTrump.
E ciudat că era luat și el a zis: „Bine, real Donald Trump.”
În fine, iată ce scria în mesaj.
„Premiile Grammy sunt cele mai NAȘPA!”
Când țip, cuvântul e în majuscule.
Vreau să vă transmit ce simțeam când citeam.
„Aproape imposibil de urmărit.” Deci bunicel.
„CBS au noroc că nu mai difuzează gunoiul ăsta.
Gazda, Trevor Noah, din ce neam s-o trage…”
Cam răutăcios.
Știu ce a vrut să facă, dar nu cred că i-a ieșit.
Nu poți spune: „Gazda, Trevor Noah,
din ce neam s-o trage.”
Sunt fix din neamul ăsta.
Știu că voia să mă desființeze,
dar mi-a menționat numele complet și funcția din acea seară.
Nu poți să te exprimi și vag, și clar în același timp.
Nu funcționează așa.
„Din ce neam s-o trage.”
Din neamul lui Noah.
Nu e loc de discuții. Ăsta sunt.
„Trevor Noah, gazda. Număr de asigurare socială 4576728135.
Din ce neam s-o trage.” Nu, ăla sunt.
E ciudat. Nu vorbești așa când știi omul. „Din ce neam…”
Așa vorbești când vine un străin călare prin oraș și-ți deflorează fiica.
Atunci vorbești așa.
„O să-l omor, din ce neam s-o trage!”
E amuzant că o dă în arhaisme în mijlocul postării.
Zice: „Din ce neam s-o trage.
Fi-fai-fo-fam!
Miroase a carne de sud-african!”
E aleatoriu.
Deci zice: „Gazda, Trevor Noah, din ce neam s-o trage,
e aproape la fel de nasol ca Jimmy Kimmel.”
Săracul Jim! Îmi place omul. L-am făcut victima colaterală.
Era acasă, își vedea de treabă. Nici nu lucrează duminica.
Și-i ia foc telefonul…
„Aproape la fel de nasol ca Jimmy Kimmel la Gala Oscar cu audiență mică.”
Apoi continuă.
„Noah a spus GREȘIT despre mine
că Donald Trump și Bill Clinton au petrecut timp pe insula lui Epstein.
GREȘIT!”
Să ne înțelegem.
N-am spus că Trump și Clinton au fost pe insula lui Epstein.
N-am spus asta.
Am făcut o glumă La Premiile Grammy, printre multe altele.
Am zis-o după ce Billie Eilish tocmai ce câștigase Cântecul anului.
Am zis: „Felicitări, Billie Eilish, Cântecul anului!
E un premiu la care râvnește orice artist,
cum râvnește Donald Trump la Groenlanda.
Acum că nu mai e Jeffrey Epstein,
lui și lui Bill Clinton le trebuie o insulă nouă.”
Da? Asta am spus.
N-am zis că a fost pe insulă.
Am zis că vrea insula lui.
E clar că e o glumă. Doar nu s-ar duce cu Bill Clinton, nu?
Iar Groenlanda nu e ca insula lui Epstein. Alt climat, altă atmosferă, nu?
El zice: „Bill Clinton a fost pe insula lui Epstein.
GREȘIT!
Nu pot vorbi în numele lui…”
Deși mă făcea mincinos… „E un mincinos!
În afară de faza cu Bill. O să verificăm.
Știți cum e omul ăsta.”
„Dar n-am fost niciodată pe insula lui Epstein, nici prin zonă.”
Inutil. Nu e vorba de cât de aproape ai fost de insula lui Epstein.
E vorba de cât de aproape ai fost de Epstein.
Nu e vorba de insulă.
„Unde ai fost în Caraibe? La Epstein?”
„Nu, în Jamaica.” „Te-am prins!”
Nu.
„Nici prin zonă.
Și până la declarația lui falsă și defăimătoare
n-am mai fost acuzat că aș fi fost acolo.”
Serios?
Eu am fost primul?
N-a mai pomenit nimeni de Donald Trump și Jeffrey Epstein.
Eu am fost primul.
Din cauza mea apare numele lui de 5.000 de ori în acele dosare.
Eu am așezat piesele de domino și le-am dat un bobârnac.
„Nici măcar de presa mincinoasă. Noah, un ratat…”
Vai!
„…să facă bine să se documenteze.
O să-mi trimit avocații
să-l dea în judecată pe acest MC amărât și netalentat,
ca să scoată cașcavalul.”
A pus un dolar. Nu știu ce sunet are.
„Întreabă-i pe George Slopadopolus și pe alții cum e.
Și pe CBS.
Pregătește-te, Noah!
O să mă distrez cu tine.
Președintele DJT.”
Da, ultima propoziție e de comă.
Da, e…
„Pregătește-te, Noah!
O să mă distrez cu tine.”
Dacă tot vrei să nu te afișezi drept un pervers…
nu ți-aș recomanda această replică.
„O să mă distrez cu tine”
Asta spune cineva după ce și-a pus vibratorul pe cap.
Așa a decurs lunea mea.
Și, sincer, nu eram foarte îngrijorat.
Donald Trump se uită întruna la TV,
se enervează, postează ceva și, de multe ori, îi trece.
Credeam că o să-i distragă atenția ceva. E ca o veveriță care se uită la TV.
Da. Face așa…
Cu mânuțele alea mici.
Mi-am zis: „O să treacă. Vine altceva.” Și așa a fost.
A doua zi, subiectul principal era blocajul guvernamental.
Blocajul era iminent.
Guvernul american e mereu pe punctul de a se bloca.
Cred că ar trebui să treceți la un plan familial.
Nu mai merge de la o lună la alta.
Îl intervievau pe președinte.
E un subiect serios.
Și în mijlocul unei discuții despre blocajul guvernamental,
un jurnalist din spatele sălii strigă:
„Dle președinte, o să-l dați în judecată pe Trevor Noah
pentru ce a spus la Grammy?”
Eu, de colo: „Jigodie!”
Uitase de mine.
Da, ăsta e puștiul ăla care zicea:
„Doamna profesoară, ați uitat să ne dați temă.”
Trump: „Da, Trevor Noah a zis că am fost la Epstein. Îl dau în judecată.
E un ratat.”
Da. S-ar putea să fiu dat în judecată de președintele Statelor Unite.
Da.
Nu știu dacă e de bine sau de rău.
Sincer să fiu, nu știu cum să mă simt,
fiindcă nu știu cum se va termina.
Dacă trăiam vremuri normale eram încrezător.
M-ar da în judecată.
Un judecător ar respinge cazul dintr-o mulțime de motive.
Primul Amendament, libertatea de exprimare, glume, satiră.
Așa e într-o perioadă normală.
M-ar da în judecată Donald Trump.
Dar nu e Donald Trump.
Acum sunt dat în judecată de președintele SUA,
Donald Trump.
Nu știu ce înseamnă asta.
Fac apel?
Ajungem la Curtea Supremă.
Intru. Mă așteaptă acolo.
Zice: „Salută-i pe prietenii mei!”
Nu știu.
Nimeni nu știe.
Da, cu el nu știi niciodată.
Știți? Întrebați-l pe Nicolás Maduro.
Fostul președinte al Venezuelei
și actualul deținut din New York.
Da, a fost președintele Venezuelei.
Până n-a mai fost.
Povestea e și mai nebunească.
Ce s-a întâmplat… Puteți verifica.
Nicolás Maduro dădea un interviu la TV.
A glumit că e amenințat, aluzie la Donald Trump.
A zis: „O să fie bine. Ne descurcăm.”
A pus o melodie, „No War, Just Peace”.
Apoi a început să-l ia peste picior pe Trump, cu mișcarea lui de dans.
Mișcarea, una singură.
Da, schema aia. Făcea așa…
Știți voi, laba dublă.
Trump a văzut și zice: „Săltați-l!
Săltați-l pe ăla!”
Armata l-a capturat pe Maduro și l-au închis.
Și l-au băgat într-o închisoare din Brooklyn,
aceeași închisoare în care e și Diddy.
Vă dați seama?
Credeam că eu am probleme.
Nicolás Maduro…
Gândiți-vă ce ironic e!
A văzut cum în America
se desfășura cea mai brutală campanie de deportare din istorie.
Și, în toiul acțiunii, tu ești singurul imigrant importat.
Cred că Maduro e singurul imigrant care susține ICE.
Pe ei i-a sunat din arest.
„Alo, ICE, veniți să mă luați!”
Nu. Am avionul meu. Găsim noi o soluție.
Haideți! Sigur o scoatem la capăt.”
Nu știi ce va fi.
Nimeni nu mai știe. Ce întorsătură incredibilă! Vă dați seama?
Decenii la rând, ai condus imperiul cu o mână de fier.
Ți-ai terorizat oamenii.
Ai fost violent, nu ai dat socoteală.
Și acum ți-au luat tot petrolul
și ești în aceeași închisoare cu Nicolás Maduro.
Nu-i așa că-i nasol?
Singura chestie bună din toată povestea asta
e că acum ar fi momentul propice să ne invadeze extratereștrii.
Nu există moment ideal, știți și voi.
Dar, de-ar fi să aleg, aș zice că acum e perfect.
Da.
Dacă vin extratereștrii, nu ne văd bine. Știm că n-avem nicio șansă.
Dacă ajung până aici, armele noastre sunt pistol cu apă.
Doar îi enervăm cu ele.
Dacă ajung aici, știți cum se termină.
Vin cu navele și distrug totul.
Am văzut Ziua Independenței. Știți bine.
Chiar dacă ne ajută Will Smith, poate să pălmuiască doar câte unul.
Deci ce facem?
Eu mă gândesc adesea.
Serios. Mă gândesc la invazii extraterestre.
Ca pe TikTok, cu Imperiul Roman.
Ce ne facem? Înainte, nu mă gândeam la așa ceva.
În Africa de Sud, nu mă gândeam la asta. Dar în America, e o problemă.
Fiindcă, dacă vin extratereștrii, aici poposesc.
Aici o să vină, direct la Washington, aruncă Casa Albă în aer.
Apoi se duc în alte țări. La Londra, aruncă în aer Big Ben.
„V-a sunat ceasul!”
Apoi distrug și alte puncte importante.
E o problemă. America e prima. Înțeleg.
Când eram în Africa de Sud, nu mă gândeam la așa ceva.
Știam că, dacă vin extratereștrii,
aveau să distrugă lumea întreagă, mai puțin Africa.
Da. Ați văzut filmele. Niciodată nu invadează Africa.
Mă tot uitam la filme din alea.
În film, președintele zicea: „Cetățeni ai Terrei, ne-au invadat extratereștrii.”
Apoi vedeai invazia.
„Stai, Africa nu e pe Terra? Ce se întâmplă?”
Știți vreun film în care au invadat Africa?
- District 9! - Nu. Ce?
District 9.
District 9?
Nu.
Du-te naibii, îmi strici spectacolul!
Cum tronează el acolo, la balcon!
„District 9, am zis.
Tăiați-i capul!”
Nu. District 9 e pe-aproape, dar nu.
Dacă vă amintiți povestea, extratereștrii nu au invadat Africa.
Ei s-au prăbușit în Africa.
Apoi au tot încercat să scape de-acolo.
Fiindcă nu e de joacă cu noi.
Hollywood-ul e de toată jena!
„Ce ar putea să pățească extratereștrii?
Dacă s-ar trezi în Africa?”
Extratereștrii nu invadează Africa.
Credeam că de milă. Când eram mic, îmi plăcea să mă uit la filmele alea.
Și acum îmi plac. Dar, când eram mic, îmi plăceau la nebunie.
Mă uitam la orice cu extratereștri.
Și mama îmi făcea un castron mare de popcorn acasă.
Stăteam pe canapea cu ea. Se uita la toate filmele cu mine.
Nu-i plăceau, dar scria „cu acordul părinților”
și ea o lua foarte în serios.
Într-o zi, a auzit: „Recomandăm supravegherea părinților.”
„Trebuie să mă uit!” Și asta a făcut la fiecare film.
Uneori trebuia s-o chem.
Începea un film la TV. „Recomandăm…” „Mamă!”
Venea și îi ziceam: „Am nevoie de supraveghere!”
Dar, după cinci minute, o supravegheam eu pe ea.
Cât era filmul de lung, comenta:
„Ce se întâmplă, Trevor? Cine sunt? De ce fac asta? Ce se întâmplă?”
„Mamă, urmăresc și eu filmul odată cu tine.”
Îmi făcea un castron mare de popcorn.
Ne așezam și începea filmul.
Invazia extratereștrilor. „Extratereștrii invadează Terra.”
Vedeai cum aruncă totul în aer.
Și eu, cu floricelele mele: „Ce probleme au bogătanii!”
Când eram mic mă întrebam: „De ce nu vin niciodată în Africa?
Pentru că le e milă de noi.”
Credeam că extratereștrilor le e milă de Africa.
Zbura câte o navă deasupra fiecărui continent, ca să-l distrugă.
În aia de deasupra Africii,
doi extratereștri în cabină.
„Pregătiți lansarea laserelor fotonice!
„Aștept undă verde.”
„Trei, doi, unu.”
„Stai, cred că am bifat continentul ăsta.
Am mai fost aici.”
„Nu, n-am mai fost. Distruge-l!”
„Ce să distrug? Uită-te și tu! Au pățit ăștia ceva.
Ce naiba se întâmplă? Ce să distrug?
- Cine a făcut asta?” - „Nu știu. Verific.
Cică britanicii.”
Da!
Na, Marea Britanie! #NuUităm.
Filmele cu extratereștri!
Îmi plăceau, dar mă și îngrozeau.
De fiecare dată când nu ne mergea bine, extratereștrii făceau prăpăd pe Pământ.
Câștigam din noroc chior în film, dar în viața reală, nu știu.
Nu-i a bună. N-avem nicio șansă.
Dacă ne invadează extratereștrii, s-a dus orice speranță.
Sau cel puțin n-aveam nicio speranță.
Acum avem.
Și se numește
Donald J. Trump.
Din ce neam s-o trage.
Nu-mi convine, dar cred că e singura soluție.
Da.
De îndată ce începe invazia… știm cum începe.
Va veni nava-mamă uriașă, care intră pe orbita noastră.
Aia uriașă, de acoperă cerul.
Au o boxă uriașă sub navă, cu muzică.
Pentru suspans.
Un extraterestru cântă la orgă.
Cică: „Nu sunt pregătiți, B!
Da!”
Și aterizează nava.
O navă de recunoaștere ne dă vestea proastă. Aterizează așa…
Ies ăștia și zic: „Du-ne la liderul vostru!”
Ajung la lider, îl omoară și gata.
Și-l aleg cel mai enervant extraterestru.
Trebuie să fii tare arogant ca să crezi că poți vorbi cu liderul.
Extratereștrii o aleg de obicei pe Scârbă.
Zic: „Bine. Pe cine trimitem pe planeta asta?”
„Scârba e cea mai bună pentru asta.
Scârbo, tu te duci!”
„Doamne, iar eu? Știți bine că urăsc!
Numai pe mine mă trimiteți. Vreau să vorbesc cu șeful!”
„E perfectă.”
Trimit extraterestra și ne dă vestea proastă.
Cu Trump, există speranță, dar trebuie să acționăm rapid.
Cum ne spun că au venit extratereștrii,
când ne zice NASA că au ajuns pe orbită, acționăm împreună, toată planeta.
Și trebuie să-l facem pe Donald Trump regele lumii.
Văd că unii sunteți derutați. N-o să comenteze deloc.
Bine? Mergem la Casa Albă.
„Dle Trump, sunteți regele lumii.”
El, de colo: „Știam eu.”
Îi dăm o coroană de la Burger King și așteptăm extratereștrii.
Aterizează. Ies.
Unul zice: „Duceți-mă la liderul vostru!”
Noi: „Bine ați venit pe Pământ! Veniți să-l cunoașteți pe lider!”
„Du-mă acum!” „Desigur. Acolo te ducem.
Arăți bine. Iei Ozempic? Arăți grozav.”
Hai la lider!”
Ajungem la Casa Albă.
„Rege Trump, el e extraterestrul.
Extraterestrule, el e regele Trump.”
„Tu ești stăpânul acestei planete?”
El zice: „Așa e.
Eu sunt stăpânul acestei planete.
Planeta Pământ, sau, cum îi spun eu, Albăstrica.
Frumoasa Albăstrică, care plutește prin spațiu.
Se rotește acolo sus, se rotește foarte repede.
Așa se zice. Eu nu simt nimic.
Eu n-am simțit, dar cică ne învârtim.
Ne învârtim, oameni buni, foarte repede.
Și suntem acolo sus, în spațiu.
Avem o axă frumoasă, care trece prin centrul planetei.
O axă mare, frumoasă, lungă. Nu se mai fac ca pe vremuri.
Chiar nu se mai fac.
Și avem axa aia, care e înclinată, știți, e înclinată.
Dacă era după mine, aș fi îndreptat-o imediat.
Imediat. Dar nu-i nimic!
Mulțumim, Obama!
Și e acolo sus, plutind prin spațiu. O planetă frumoasă, Albăstrica.
Avem și o lună mică. Ați văzut Luna? O lună frumoasă.
O lună frumoasă. Arată ca un sfârc.
Așa arată. Ca o țâță plutind prin spațiu.
Ar trebui să fie două. Eu așa zic, mai bine două țâțe.
Dar măcar una să avem. Pot să spun țâță? În fine, am zis-o, oameni buni.
Eu sunt stăpânul planetei.
Ce vreți? Ce vă trebuie? Cu ce vă pot ajuta?”
Și extraterestrul: „Mă scuzați, nu știam că e deja invadată.”
Și așa supraviețuim.
Nu ne-ar mira să aflăm că e extraterestru.
Cred că am răsufla ușurați.
Oamenii ar zice: „Doamne, acum am înțeles!”
Dacă doi extratereștri ca el, mama și tata, ar veni pe Pământ
și ne-ar zice: „Ajutați-ne, ne-am lăsat fiul aici acum multe decenii!
Unde e bebelușul nostru?”
Noi am zice: „Haideți! Hai să vă recuperați bebelușul!”
E de pe altă lume.
Iar acum, se scrie istoria.
V-ați gândit la asta?
Acum se scrie istoria.
Și nu mă refer doar la timpul care trece.
Avem și istoria aia anostă. „Și oamenii și-au făcut așezări aici.”
Da, în fine. Istoria aia în care s-au întâmplat chestii.
Când zici: „Oare cum era pe vremea aia?”
Acum e vremea aia!
O trăim toți.
Îmi dau seama că istoria mea e cruntă.
Tot ce se spune la Casa Albă se înregistrează.
Pentru posteritate.
Asta înseamnă că, peste 300 de ani,
o să vină niște savanți să studieze vechii președinți și Casa Albă.
Vor zice: „Cum era acum 300 de ani?”
„Nu știu, dar gazda Premiilor Grammy a fost nașpa.
Da, un ratat, se pare.
Și a cântat un iepuraș la Super Bowl. Foarte nasol.
Absolut groaznic. Ce vremuri!”
Ciudat e că, atunci când se scrie istoria,
e mult mai puțin previzibilă decât atunci când o citești.
Când studiem istoria sau când ni se predă,
e prezentată ca și cum ar fi fost inevitabilă.
Citești poveștile și-ți zici că așa s-ar fi terminat,
fiindcă așa s-au terminat.
Dacă întreb: „Credeți că naziștii vor pierde mereu războiul?”
lumea ar răspunde: „Desigur.”
Dar, pe atunci,
cei care luptau credeau că naziștii vor câștiga.
La un moment dat, părea că au un avantaj,
Când se scrie istoria, e altă poveste.
De câte ori ajung la Washington DC,
îmi place să vizitez Muzeul de Istorie Afro-Americană.
Și…
dacă n-ați fost, să știți că e una dintre cele mai impresionante experiențe
pe care le veți trăi vreodată.
E un muzeu unic din mai multe motive.
Știți?
Este o relatare cât se poate de detaliată
a istoriei negrilor din America,
o istorie adesea nepovestită.
Te duci acolo
și, spre deosebire de alte muzee, n-ai de ales.
De obicei, zici: „Unde vrei? La dinozauri sau la spațiu? Alege!”
Ei îți prezintă istoria cronologic.
Când ajungi la muzeu,
începi cu primii oameni de culoare din America
și ajunge până în prezent.
Începe la subsol, de jos, la propriu,
începe cu sclavia, apropo, spoiler.
Apoi te poartă prin timp, ajungi la final și dai de Oprah.
Muzeul acela, pe bune,
te face să-ți pui o grămadă de întrebări.
Am fost acolo de curând și mă plimbam pe la primul nivel.
E la subsol și e despre sclavii care erau proprietăți,
despre comerțul transatlantic cu sclavi și Calea Ferată Subterană.
E o experiență emoționantă.
E dureros, e vorba de opresiune, dar, la un moment dat, vezi cum oamenii
încep să lupte pentru convingerile lor, să depășească obstacolele.
Fiind atât de captivantă, fiecare o trăiește în felul lui.
Erau doi copii lângă mine, de vreo 14 ani,
și eu trăgeam cu urechea la ei.
Unul îi zice celuilalt:
„Ce-ai fi făcut dacă trăiai pe vremea aia?
Ai fi fost sclav?” „Ce?”
„Nu, ar fi dat de belea cu mine.
I-aș fi făcut praf. Vrei să mă faci sclav?”
„Minți!” „Le-aș fi ars una!”
Râdeau și vorbeau.
Mă gândeam că fie e inocența tinereții,
necesară pentru o revoluție, fie chiar așa ar fi făcut.
Oricum, nu conta.
Mi-a plăcut că își puneau întrebarea.
Tu ce vei face când vei fi pus la zid?
Și uite așa m-am întrebat și eu.
Eu mai am de lucru la stima de sine,
fiindcă nu m-am văzut făcând nimic eroic.
Dacă m-ai întreba: „Trevor, tu ce ai fi făcut?”
aș zice: „Aș fi muncit din greu
și Dumnezeu cu mila.”
Nu cred că aș fi fost un erou. Nu am stofă.
Mă impresionează cei care spun: „Dacă eram acolo când i-au jefuit…”
Eu nu sunt așa.
Aș fi fost pe câmp, muncind din greu,
și mi-aș fi văzut de treabă.
Tipul de pe cal ar zice: „Fă bine și culege bumbacul ăla!”
Eu: „Da, stăpâne. Culege băiatu'. Culege și nu contenește.”
Dar, cum pleca, îi umpleam frigiderul.
Ce i le mai turnam!
„Tâmpitul ăla!
S-a întors? Nu.”
Dar nu cred că aș fi fost vreun erou.
Un erou adevărat făcea ceva, ca Harriet Tubman.
Ar fi zis: „Băi, Trev!”
Eu: „Bună, Harriet! Ce mai faci?”
„Ei, un rahat!”
„Vai, ce s-a întâmplat?”
„Sclavia s-a întâmplat. Cum adică? Ești prost?”
„Da, ai dreptate. Ce mai zici, Harriet?”
„Am venit să-ți spun că plecăm în noaptea asta.”
„Cine pleacă?”
„Toți, Trevor. Ne cărăm de-aici.
Plecăm, băiete!”
„Harriet, tipul de pe cal a zis să nu plecăm.
Nu-i place când plecăm.
Cred că suferă de anxietate de separare. I-ar trebui terapie.
Și a zis…” „Nu-mi pasă ce a zis! Noi plecăm!
Vrei să stai aici?”
Da, eu cred că o să rămân aici, să văd cum merge treaba.”
„Să vezi cum merge treaba? Ce ai?
Nu vii?” „Nu, nu vin.”
„Nu-mi vine să cred!
Voi, ăștia mai albi, o apă și-un pământ.”
„Ce?” „Da. Ți-e frică, nu?
Ești un fricos.”
„Sunt un fraier, Harriet. Recunosc, sunt un pămpălău.”
„Ia uite la el, ce pămpălău!
Mai ceva ca Jimmy Kimmel.”
Scuze, uneori fac glume doar pentru mine.
Doamne!
Toată lumea se întreba același lucru.
Toată lumea.
Și am avut parte de o experiență foarte interesantă
cu un grup de albi care veniseră la expoziție.
Erau niște albi foarte liberali.
Extrem de liberali.
Foarte, foarte liberali.
Erau mai afectați decât cei de culoare de acolo.
Ca să arate cât ce afectați erau…
Erau unii de culoare care se plimbau prin muzeu…
Erau și negri, și albi,
fiindcă are voie toată lumea.
Ăia de culoare trăiau ce cred eu a fi experiența completă, omenește.
Unii plângeau, apoi vorbeau cu prietenii,
povesteau, râdeau, așa ceva.
La un moment dat, cineva a râs când vorbea cu prietenii.
Și o femeie, o femeie albă,
liderul grupului, s-a întors spre respectivul și face: „Șșș!”
Atât de liberali erau.
Credeam că mai rău de-atât nu se poate, dar se uita la o fotografie,
una dintre primele fotografii făcute vreodată.
Era o poză cu un alb pe o plantație,
pe un câmp, și zâmbea.
Zâmbea în fotografie.
Femeia se uită la poză și zice:
„Eu…
dacă eram acolo,
când se întâmpla asta,
pe cuvântul meu, dacă eram acolo când se întâmpla asta,
n-aș fi zâmbit niciodată!”
Știți cum e când vă surprinde concluzia unei propoziții?
Mă așteptam să zică: „Dacă eram acolo, aș fi luptat.
I-aș fi eliberat, aș fi…” Nu.
Ea a zis: „Aș fi avut sclavi, dar nu mi-ar fi plăcut.”
Ar fi plâns: „Îmi pare rău că vi se întâmplă asta.
Șterge și praful pe după canapea.
Dar îmi pare rău. Nu pot.”
A fost memorabil.
Am stat acolo mai bine de o oră acolo.
La final, mă agasa atât de mult întrebarea:
„Tu ce vei face când vei fi pus la zid?”
încât i-am scris unui prieten bun de-ai mei, David Meyer.
E primul american cu care m-am împrietenit.
A venit în Africa de Sud acum 20 de ani,
într-o tabără școlară.
Ne-am cunoscut, ne-am împrietenit
și m-a convins să vin în America și să fiu comic.
Restul e istorie. De-atunci suntem prieteni.
E o poveste frumoasă. Viețile noastre sunt foarte diferite.
El e un alb de 1,95 m din Carolina de Nord.
E un tip foarte sincer și drăguț.
Așa că-mi place să-i fac farse.
Când am plecat de la expoziție, i-am trimis un mesaj.
„Dave, vreau să-mi faci o favoare.”
El zice: „Ce e, frate?”
Și i-am zis: „Dacă revine sclavia,
promiți să mă iei de sclav și să te porți frumos cu mine?”
Și el mi-a răspuns: „Ce, mă?”
Și i-am zis: „Promiți să mă iei sclav și să te porți frumos?”
El: „Ce tot îndrugi acolo?”
I-am zis: „Da sau nu?”
Apoi am văzut cele trei puncte care arată că scrie,
scria,
scria, scria,
scria,
scria, scria.
Și m-a sunat.
Îi zic: „Salut!” El: „Ce tot zici acolo, mă?
Ce se întâmplă? Ce sclavie?”
Îi zic: „Vreau să știu. Dacă revine sclavia,
promiți să mă iei de sclav?”
El zice: „Nu, frate! Ce ai? Nu revine nicio sclavie!”
Eu: „Așa au zis și de Vânătorii de fantome. Zi-mi!
Mă iei de sclav…”
El: „Nu, omule, nu!
Nu te-aș lua niciodată de sclav.
Nu aș deține niciodată sclavi.
Nu aș avea sclavi. Nu e normal.”
Eu zic: „Lasă-mă cu pioșenia!
Vreau să știu dacă m-ai lua de sclav.”
„N-aș face așa ceva.”
Eu: „Bun, am înțeles.
Deci o să mă lași să fiu sclavul altcuiva.
Sclavia revine, mă prind, mă biciuiesc.
Ajung un fel de Django, nu?
Ajung să fiu biciuit pentru că cel mai bun prieten alb nu a vrut
să mă ajute făcându-mă sclavul lui, ca să stea cu mine?
Ajung pe un câmp în loc să mă joc PS cu tine acasă.
Am fi putut juca Call of Duty, ca pe vremuri.
Dar nu, tu ești ușă de biserică și eu ajung biciuit de alt alb!”
El: „Nu!” Eu: „Vrei să fiu sclav?
Vrei să fiu biciuit, nu?” „Nu, bine. Bine, frate.
Dacă ar reveni sclavia, te-aș lua de sclav și te-aș proteja.”
Eu: „Aha! Deci ai deține sclavi!
Bine, hai că am treabă.” El: „Nu!”
Nu m-a iertat nici acum.
Tu ce vei face când vei fi pus la zid?
E mai ușor când e ipotetic.
Pe măsură ce treci de la o expoziție la alta,
treci prin Epoca Reconstrucției,
prin legile Jim Crow și ajungi la Drepturile Civile.
E impresionant oricum,
dar, pentru că au trecut 60 de ani de la discursul „Am un vis”,
au extins expoziția cu viața lui Martin Luther King.
Ai ocazia să-i vezi scrierile,
gândurile, jurnalele,
scrisorile către apropiați, către public,
scrisorile către prietenii, interviurile, tot.
Îi vezi viața în detalii pe care puțini dintre noi le știu.
Și nu vreau să vorbesc în numele tuturor,
dar, când ni se vorbește despre MLK,
primim o versiune foarte „curată” a vieții lui.
Înțelegeți ce vreau să spun? Pare simplă și inevitabilă.
Când auzi povestea, zici: „Era un om pe nume MLK.
Nu i-a plăcut ce se întâmpla, a mărșăluit pe un pod,
a avut un vis și asta a fost.
La mulți ani de MLK! 50% reducere la saltele.”
Dar când îi vezi viața, nu e chiar așa.
Când oamenii vorbesc despre asta, spun „La mulți ani de MLK!”
Sună ca un film Disney. E un scenariu demn de filmele Disney.
Ceva de genul: „Vara aceasta, un om
și un vis schimbă lumea.
Am un vis. Timothée Chalamet în rolul lui Martin Luther King.
Doar pe Disney+.”
Așa sună.
Dar când îi vezi toată viața expusă,
în cel mai mic detaliu…
situațiile prin care treceau el și cei din jurul lui…
A fost arestat de vreo 29 de ori în decurs de patru ani.
Acuzații false.
Uneori era lăsat singur într-o celulă,
nu primea mâncare, nu putea să dea un telefon.
Uneori era bătut, alteori…
Îi vezi viața în detaliu.
Era alungat din orașe.
Era urmărit de autorități.
J. Edgar Hoover, șeful FBI, în persoană,
l-a numit pe Martin Luther King cel mai periculos om din America.
Apoi, FBI a dus o campanie conjugată ca să-l distrugă.
Au încercat să-i distrugă relațiile.
Cel mai aiurea a fost că i-au ascultat telefoanele
și au aflat că avea o aventură.
L-au pârât la soția lui, Coretta Scott King,
crezând că îi va distruge căsnicia
și, implicit, mișcarea.
Da.
FBI a încercat să răspândească bârfe despre Martin Luther King.
Îți schimbă total părerea despre organizație.
Nu? FBI par oameni serioși.
Acum vezi cum stă treaba.
Sunt în clădirea J. Edgar Hoover de dimineață.
„La ce lucrezi, Kowalski?” „La antidrog.”
„Dar tu?”
„Infracțiuni de natură financiară.”
„Și tu?” „La scandal!”
Vezi tot ce i s-a întâmplat lui MLK.
Relatări personale, relatări ale altora despre el.
La un moment dat ni se prezintă o perioadă de patru ani
în care dr. King și alți negri încercau să fie serviți
în restaurante care îi segregau
și nu le permiteau să mănânce.
Intrau în restaurante, se așezau, îmbrăcați la patru ace,
și nu erau serviți.
Erau dați afară, înjurați și scuipați. De multe ori, erau și bătuți.
Plecau cu lovituri, sângerând.
Se spălau și o luau de la capăt.
Mergeau acasă, se spălau și reveneau.
Acum spunem: „Bine au făcut. Uite ce a ieșit!”
Dar când citești despre viața lui, spui: „Nu era inevitabil.”
Nu avea nicio garanție că va funcționa.
Nu părea să funcționeze.
Dar ei s-au încăpățânat.
Când i-am studiat viața și i-am citit lucrările,
m-am întrebat: „Oare nu a regretat nicio clipă?
O fi regretat vreodată prin ce a trecut sau ce făcea?
Când a gustat prima oară mâncarea albilor?
Până atunci, fusese doar teorie.
Negrii nu erau serviți.
Doar își doreau să fie serviți în astfel de localuri.
Dar nu mâncaseră acolo.
Se așezau la tejghea, iar patronul zicea: „Fir-ar să fie!
Nu vreau să văd de-alde voi pe-aici! Valea!”
Iar el spunea: „Frate, am un vis.
Am un vis că, într-o zi, indiferent de culoarea pielii,
toți oamenii vor putea să stea aici, negri și albi deopotrivă,
iar America își va respecta promisiunea că toți oamenii vor fi egali.”
„Am un vis că într-o zi…” „Mai taci!
Ai câștigat. Au schimbat legile. Uită-te la televizor!
Poftim mâncarea!”
„Vă mulțumesc mult!
Să-mi bag!
Acum am un nou vis.
Am un nou vis, că într-o zi albii vor descoperi condimentele.
Am un vis că nu vor mai considera piperul negru un condiment.
Am un vis că ne vom uni cu toții
să învingem adevăratul diavol alb, maioneza.”
Cât de aiurea trebuie să fi fost?
Prima plimbare după prima masă.
Martin și băieții lui, în parcare.
Liniște mormântală.
„Pentru asta, Martin?
Pentru mizeria asta?”
„Îmi pare rău, băieți. Nu știam.”
„Fir-ar al dracu', Martin! Pentru asta ne-au caftit?
Tu ai gustat?” „Credeam că e delicioasă.
De-aia credeam că ne gonesc. Îmi cer scuze.
Îmi pare rău, băieți.”
„Mâncarea aia are gust de depresie.
Pentru asta ne-am zbătut?”
Îmi pare rău! O să mă revanșez.
Vă fac cinste cu Popeyes în drum spre casă.”
Tu ce vei face când vei fi pus la zid?
Mulțumesc!
Știți, marea dilemă a vieții e
că, doar pentru că au loc evenimente grandioase
nu înseamnă că cele mici nu contează.
Au loc evenimente grandioase, dar și cele mici contează.
Știți?
E una dintre marile dileme.
Cât te axezi pe cele grandioase și cât le bagi de seamă pe cele mici?
Am văzut un exemplu perfect, un schimb de replici între două persoane.
Cineva a postat: „Tocmai am absolvit, sunt foarte încântat, nota 10,
petrecere la mine, toată lumea e invitată.”
Era o glumă. Nu toată lumea e invitată.
Și lumea a început…
Cineva a comentat: „Serios?
Dai o petrecere în astfel de vremuri?
Uită-te în jurul tău! Chiar e momentul să sărbătorești?
Nu e cazul să dai petreceri.”
Apoi s-a ajuns la ceartă.
O să fiu sincer.
Am înțeles ambele puncte de vedere.
Emoțional, am înțeles.
Pe de-o parte, cineva spunea: „Cum poți să dai o petrecere
când pare că întreaga lume se destramă?
Cum poți să te bucuri
când toate normele și instituțiile pe care le cunoaștem
și care ne conturează societatea se destramă?”
Încrederea în autorități se destramă. Cum poți să dai o petrecere?”
Dar celălalt spunea: „Cum să nu dau?
Am muncit o viață ca să ajung aici.
În sfârșit, am reușit, în ciuda tuturor obstacolelor.
Așa că, pentru o clipă, vreau să mă bucur.”
Și ambele persoane au dreptate.
Ambele au dreptate.
În fiecare spital, există o secție unde se naște un copil
și alta unde tocmai a murit cineva.
Bucurie pentru o nouă viață.
Suferință pentru pierderea cuiva drag.
Niciuna nu e greșită.
Dar pe care te concentrezi?
Am găsit răspunsul complet întâmplător.
Citeam o carte.
Erau mărturii ale soldaților care au luptat în Primul Război Mondial.
Vorbeau cu veterani care fuseseră acolo.
Cartea trecea în revistă experiențele lor.
Mulți vorbesc despre războiul în tranșee, unul dintre cele mai crunte duse vreodată.
A durat ani de zile.
Soldații făceau cu schimbul.
Fiecare zi putea fi ultima.
În mijlocul acestui dezastru,
aproape toți soldații intervievați spun același lucru
și anume că și-au găsit bucuria în tranșee.
Erau zile când organizau jocuri de cărți.
Se jucau.
Au început să scrie un ziar satiric.
Făceau glume despre comandanți,
despre ce se întâmpla pe front, despre ei.
Și am citit o chestie incredibilă.
Într-o zi, a intrat pe câmpul de luptă o vacă.
Era zona neutră.
Era exact între Aliați și Axa.
Ambele tabere voiau vaca.
Au strigat la nemți.
Au zis: „Vrem vaca!” Nemții au zis: „Noi vrem vaca!”
Au zis: „Hai să jucăm un joc.
Aruncăm monede în aer și încercăm să le nimerim.
Cine nimerește moneda ia vaca.”
Soldații englezi au împușcat moneda.
Iar nemții au zis: „Bine, ați câștigat vaca,
dar vrem monedele înapoi.”
Englezul a luat monedele. Se gândea: „O să mă omoare.”
Le-a dat nemților, apoi a fugit înapoi în tranșee.
Toți au zis: „Ce ne-am distrat!”
E plin de povești.
Povești cu soldați care își cântau unii altora, seara, la întâmplare.
Cântau pentru soldații inamici.
Ceilalți soldați le răspundeau.
Vă dați seama? Ești în tranșee.
Picioarele îți putrezesc. Sunt obosiți, speriați.
Și, în ciuda chinului, cineva începe să cânte…
Și-au găsit bucuria în tranșee.
Mi-am dat seama că nu uitaseră pentru ce luptau.
Luptau ca să trăiască, nu de dragul luptei.
Dacă uiți pentru ce lupți, nu mai are rost să lupți.
Lupți ca să fii fericit, să te descoperi.
Lupți ca să ai parte de aventuri. Lupți ca să râzi.
Nu lupți doar de dragul luptei.
Lupți ca să trăiești.
Doar pentru că se întâmplă lucruri mari
nu înseamnă că cele mici se uită.
Terapeuta mea mi-a spus că sunt indezirabil.
Da.
Mi-a zis: „Trevor, cu tine nu se poate avea o relație.”
„Nici ție nu ți-au plăcut Premiile Grammy?”
Mi-a spus asta la sfârșitul ședinței, ceea ce ar trebui să fie ilegal.
Nu? Să-ți arunce așa o pastilă la sfârșitul ședinței și să aștepți.
„De-aia nu te-a iubit tatăl tău.”
„Poftim?” „Gata ședința. Ne vedem data viitoare.”
Nu, următorul episod!
Nu vreau să aștept o săptămână. Vreau terapie Netflix, nu HBO!”
După două săptămâni, la următoarea ședință am întrebat: „Unde eram?”
Am zis: „Da, sărim peste recapitulare. Hai!”
Ea zice „Trevor, mă gândeam la tine și la relațiile tale.”
Vorbeam despre incapacitatea mea de a avea o relație lungă.
Așa că am aprofundat subiectul.
A zis: „Cred că ești indezirabil.”
Apoi mi-a explicat. A zis: „Sunt câteva motive.
Muncești prea mult.
Îți place munca ta, dar muncești prea mult și nu ai un echilibru.
De asemenea, călătorești prea mult,
iar un cămin stabil e vital pentru o relație sănătoasă.”
Dar, sincer, astea sunt detalii.”
Problema principală pe care o am
este, după cum a spus terapeuta, faptul că sunt incapabil
să nu spun ce-mi trece prin cap.
Și m-a învățat că unul dintre secretele unei relații de lungă durată de succes
e să știi când să gândești și când să vorbești.
Da.
I-am zis: „Dar n-am problema asta.”
Ea: „Nu, Trevor, de multe ori îți trece ceva prin cap și o spui.
Cum vine gândul, cum iese porumbelul.” Și Trump: „Așa, zi-i!”
I-am zis: „Nu știu. Nu cred că am problema asta.”
Dar ea: „Nu, am notițe. Stai așa!”
A zis: „Îți dau câteva exemple.”
Și mi-a dat un exemplu care…
Avea dreptate.
S-a întâmplat cu o fostă iubită.
A fost declicul care a dus la sfârșitul relației.
Nu ne-am despărțit atunci, dar asta a dus la despărțire.
Ne pregăteam de culcare.
Era o seară obișnuită.
Ne-am spălat pe dinți, ne-am băgat sub plapumă.
Înainte să stingem lumina, am început să vorbim
și ne-am făcut comozi.
Știți clipele alea cu persoana iubită când ajungeți să povestiți de toate,
despre emoții, și râdeți.
Simți cum te îndrăgostești mai tare.
Stăteam pe perne, ne priveam,
iar ea se uita la mine.
Deodată zice: „Auzi?
pot să te întreb ceva?”
Eu zic: „Da. Da, sigur.”
Ea zice:
„Dacă ai putea schimba ceva la mine,
ce ai schimba?”
Am aflat între timp…
că există un răspuns corect la această întrebare.
Un singur răspuns corect.
Indiferent cât de unică e relația voastră,
dacă vrei să câștigi la întrebarea asta de concurs,
răspunsul tău, dacă te întreabă, dacă te întreabă orice femeie:
„Dacă ai putea schimba un lucru, ce ai schimba?”
Răspunsul corect e: „Nimic.”
Păcat că n-ați fost și voi de față.
Da.
Răspunsul corect e „Nimic”.
Spui: „Nimic, iubito. N-aș schimba nimic la tine
pentru că tu ești perfectă pentru mine.
Dacă ar fi să schimb ceva… Sincer?
M-aș schimba pe mine.
M-aș schimba pe mine
ca să pot primi mai bine dragostea pe care mi-o oferi.
Asta aș schimba.”
Ăsta e răspunsul complet, dacă vreți să-l notați. Da.
Nu ăsta a fost răspunsul meu.
Nu. Eu am spus ce mi-a trecut prin cap.
S-a uitat la mine:
„Dacă ai putea schimba un lucru la mine, ce ai schimba?”
Și am zis: „Un singur lucru.
Un singur lucru.
E greu. Un singur lucru?
Doar unul.
Stai să mă gândesc.
Un singur lucru, ce aș schimba?
Ce aș schimba? Bine. Cred că știu.
Dacă aș putea schimba ceva la tine,
aș schimba felul în care comunici
în timpul sexului.”
Și ea: „Ce?”
Da, și s-a dus naibii tot.
Știu că am greșit, nu mă judecați!
Am greșit, mai am de învățat.
Hai să vă explic care era problema.
În primul rând, am crezut că e o întrebare pe bune.
În al doilea rând,
încercam să exprim un sentiment, faptul că eram derutat
și adesea frustrat când eu și iubita mea făceam sex.
Eram într-un cadru intim și ea spunea…
Scuzați-mă!
Ea zicea: „O să termin.” Nu?
Doamnelor, e cel mai mișto lucru pe care i-l puteți spune unui bărbat.
Asta își dorește să audă orice bărbat.
Dacă spuneți asta, am atins apogeul bărbăției.
Am reușit. Am izbândit.
Da, spui asta și noi: „Eu Tarzan!”
S-a terminat. Gata!
E așa de fabulos pentru noi,
că ajungem la un nivel de masculinitate
pe care nici nu știam că-l putem atinge.
Ne spuneți asta și devenim mai puternici.
Depășim lucruri imposibile. Oboseala dispare.
Uităm de crampe.
Uităm de orice.
Uneori nu putem respira, știți?
Uneori nu putem respira.
Uneori avem nasul înfundat și…
Și tragem de noi, de la o gură de aer la alta.
Ne facem treaba,
iar, când rămânem fără aer, ca o balenă care iese la suprafață,
ne ridicăm…
Apoi ne scufundăm iar în adâncurile plăcerii voastre, nu?
E în regulă.
E un ritm pe care și-l stabilește fiecare bărbat, nu?
Dar, doamnelor, înțelegeți că noi abia respirăm!
Și când spuneți: „O să termin”,
noi ne gândim: „N-am timp de respirat acum.
E chemarea mea!
Am o singură gură de aer și o să mă folosesc de ea.”
Și ne ținem respirația și continuăm,
continuăm, continuăm,
ca să vă ducem în punctul ăla.
Ce nu știam atunci era că, atunci când fosta mea spunea
„O să termin”, de fapt, voia să spună:
„Acțiunea pe care o prestezi acum e foarte plăcută
și aș vrea să continui.
Te rog să continui exact cum faci acum,
în același ritm și, preferabil, cu aceeași presiune.
Nu te entuziasma că am spus asta. Nu schimba nimic!
Fă exact ce faci acum,
fiindcă ești pe drumul cel bun.
Știu că poți, campionule! Continuă!
Înainte, habar n-aveai ce făceai, dar acum e bine.
Dacă faci asta, există șanse să ajung la orgasm.
Așa că nu te opri. Dă-i bătaie!
Cred în tine. Mai ai puțin!”
Asta voia să spună.
Dar să știți că e derutant.
E derutant, doamnelor, pentru că spuneți:
„O să termin.”
Băieți, acum mi-e clar că acest „O să termin”,
e ca și cum cineva ar aștepta în stație și zice: „O să vină autobuzul.”
Adică ești în locul potrivit pentru ca autobuzul să ajungă la tine.
Aici va veni autobuzul. Problema e când.
Aici nu ne sincronizăm. Noi, bărbații, o luăm ad litteram.
Pentru femei, e ceva teoretic.
„O să termin” înseamnă doar că e direcția corectă.
Ar putea termina în trei minute.
Ar putea termina în 15 minute
sau în următoarea relație.
Nimeni nu știe.
Doamnelor, noi nu respirăm.
Nu respirăm. Ne ținem respirația. Suntem la limită.
Ai nevoie de aer.
De asta trăiesc bărbații cu zece ani mai puțin,
că pierdem atâtea guri de aer ca să termine ele.
Nu-i nimic dacă nu se întâmplă.
Nu știam, noi o luăm ca atare.
Suntem creaturi simple. Asta e.
Ca un câine. „Unde e mingea? Acolo!”
Când bărbații spun „O să termin”, înseamnă că e pe țeavă.
E iminent, doamnelor. Asta vreau să spun.
Când un bărbat spune: „O să termin”, atunci se întâmplă.
Nu mai așteptăm.
Nu avem pauză publicitară, nu există răgaz.
Se întâmplă pe loc.
Cât ai clipi.
Pășești și te calcă autobuzul.
Autobuzul e acolo. Autobuzul a venit deja.
„Unde e autobuzul?” Acolo e autobuzul.
Când spunem „O să termin”, terminăm.
Uneori, deja am terminat. Pe bune.
Uneori, deja s-a întâmplat, sincer.
S-a întâmplat deja și încercam să ne abținem
și ne dăm de gol ca niște copii.
Greșim timpul.
„Mami, o să sparg ceva în bucătărie.”
E spart deja. Deja e spart.
Cel mai nasol lucru pe care îl puteți spune e: „Nu încă!”
Nu, „încă” s-a întâmplat deja!
„Încă” s-a terminat.
Ne-ați zdrobit bărbăția cu două cuvințele.
Tu spui: „Încă nu.” Și încercăm, dar nu putem. S-a terminat.
S-a dus. Știm prea bine.
Și zicem: „Lasă că termin.” „Cum adică?”
„Lasă că termin.” „De ce nu ai mai stat?”
„Fac ce vreau. Nu-mi spui tu când să o fac!”
„Nu-ți pasă de mine?” „Nu-mi pasă de…”
De asta n-am pe nimeni.
Ați fost minunați, DC!
Mulțumesc că ați venit.
Mulțumesc că ați venit! Să aveți o seară minunată!
Noapte bună!
Subtitrarea: Laura Somandru