Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Det er interessante tider.
Mm-hm.
Jeg skal være ærlig med dere. Jeg hadde planlagt et annerledes show.
Ja, et helt annet show.
Den gangen da jeg planla dette showet i Washington, D.C.,
hadde jeg et helt annet forhold til Det hvite hus.
Jeg hadde planlagt andre vitser.
Jeg skulle fortelle vitser om å spille pickleball.
Men ja, ting skjedde i livet.
For de av dere som ikke vet hva som skjedde,
skal jeg prøve å fortelle det.
Jeg var vert for Grammy Awards.
Det var supert, helt supert.
Og så var det ikke det.
Jeg var vert for showet
og måtte så ta et fly tilbake til østkysten
for å ha showene mine, sant?
Og jeg kobler meg ikke til wifi når jeg reiser.
Liker å slappe av.
Og landet i Boston.
Første gang jeg skjønte at livet mitt hadde endret seg,
var da noen gikk forbi meg på flyet
mens jeg pakket ned laptopen,
og han holdt meg i skulderen og sa: "Trevor, kjemp.
Du klarer dette. Kjemp.
Kom igjen. Du klarer det."
Så jeg ut som jeg slet så fælt?
Gjennom flyplassen
ga folk meg tommel opp i støtte,
som: "Ja, kom igjen, du klarer dette. Ja."
"Hei, ja!"
Bortsett fra svarte. De bare: "Oi, du."
Så slo jeg på mobilen.
Jeg trodde den var ødelagt.
Den begynte å vibrere før ikonene dukket opp.
Det var Apple-logoen, og mobilen…
Jeg tenkte: "Hva i helvete?" Varsler overalt.
"Døde Michael Jackson igjen?
Hva er det som skjer?"
For alle appene var helt ville.
Det var iMessage…
WhatsApp…
Twitter… Instagram…
Til og med Uber Eats: "Du har noe heftig på gang."
Jeg så på meldingene,
og alle jeg noen gang har kjent, hadde sendt meg melding.
Alle, fra barnehagelærere og oppover.
"Trevor, er du ok?"
"Hvor er du? Har du sett det?"
"Trevor, ring meg!"
-"Ikke ring." -"Ring."
"Trevor, hva skjer?"
"Så du det?"
En sa: "Herregud, har du sett hva Trump har sagt?"
Og jeg bare: "Hva har Trump sagt?
Hva har Trump sagt denne gangen?
Herregud, la meg sjekke. Hva har Trump sagt? Meg?"
Føles annerledes når du er i skuddlinjen. Jeg skal ikke lyve.
Det er ganske sprøtt. Jeg…
Jeg var programleder for The Daily Show i sju år…
Vi dekket nyheter og politikk i Amerika, ikke sant?
Det er showet.
Og på den tiden var Donald Trump i nyhetene hele tiden.
Jeg tenkte at han kanskje ville si noe om meg.
Det gjorde han ikke, og det var bra.
Så sluttet jeg i The Daily Show.
Jeg slappet av som en idiot i en skrekkfilm.
Jeg dro for å lede Grammy-showet.
Jeg bare: "Så herlig. Et musikkshow. Så mye mer avslappet."
Viste seg at presidenten så på Grammy-showet.
Og han var ikke fornøyd.
Ikke i det hele tatt.
Nei.
Han hadde skrevet et innlegg, et langt innlegg,
hvor han ga meg en Google-anmeldelse
for opptredenen min.
Det var ikke en kort kommentar.
Det var en fullstendig…
Jeg skal lese hele greia for dere, for jeg vil ikke feilsitere noe.
Jeg skal lese…
Det var dette jeg så da jeg søkte på navnet mitt og hans.
Et innlegg på Truth Social
fra @realDonaldTrump.
Spøk til side, Donald Trump eier Truth Social.
Så det er litt rart at han ikke har @DonaldTrump.
Rart at andre fikk den, og han: "Ok, den ekte Donald Trump."
Uansett, dette er meldingen.
"Grammy Awards er det VERSTE!"
Når jeg roper, er ordet i store bokstaver.
Prøver å gi dere den følelsen jeg hadde.
"Nesten uutholdelig."
Så noe var bra.
"CBS er heldige som slipper å sende dette søppelet lenger.
Programlederen Trevor Noah, hvem enn han er…"
Det er litt frekt.
Jeg vet hva han prøvde på, men han gjorde det ikke riktig.
Du kan ikke si: "Programlederen, Trevor Noah, hvem enn han er."
For det er akkurat den jeg er.
Han prøver jo å avfeie meg,
men han sa hele navnet og jobbtittelen min for kvelden.
Du kan ikke avfeie noen og være vag og spesifikk samtidig.
Det er ikke sånn det fungerer.
"Hvem enn han er."
Jeg er ingen annen.
Det er ingen tvil om det. Det er akkurat den jeg er.
"Trevor Noah, programlederen. Personnummer 4576728135.
Hvem enn han er."
Nei, det er meg.
Rart. Det er feil uttrykk når man kjenner noen.
"Hvem enn han…"
Du bruker det når en fremmed har reist gjennom byen og besudlet datteren din.
Da bruker du det uttrykket.
"Jeg skal drepe den mannen, hvem enn han er!"
Også morsomt å bytte til føydalengelsk
midt i en melding.
Han bare: "Hvem enn han er.
Fee-fi-fo-fum.
Jeg lukter en sørafrikaners blod."
Det er så rart.
Så sier han: "Programlederen, Trevor Noah, hvem enn han er,
er nesten like ille som Jimmy Kimmel."
Stakkars Jim. Jeg liker Jimmy Kimmel.
Og nå, på grunn av meg, får han gjennomgå, det er bare…
Han var hjemme og passet sitt.
Han jobber ikke engang på søndager.
Plutselig er telefonen…
"Nesten like ille som Jimmy Kimmel på den lavmåls Oscar-utdelingen."
Han fortsetter.
"Noah sa FEILAKTIG om meg
at Donald Trump og Bill Clinton var sammen på Epstein-øya.
FEIL!"
Bare for å gjøre det helt klart.
Jeg sa ikke
at Donald og Bill var sammen på Epstein-øya.
Jeg sa ikke det. Jeg vitset på Grammy-showet.
En av mange tilfeldige vitser.
Denne kom etter at Billie Eilish nettopp hadde vunnet for Årets sang.
Jeg sa: "Gratulerer, Billie Eilish, Årets sang.
Det er en pris alle artister gjerne vil ha,
nesten like mye som Donald Trump vil ha Grønland.
For nå som Jeffrey Epstein er borte,
trenger han en ny øy der han kan henge med Bill Clinton."
Ok? Det var det jeg sa.
Jeg sa ikke at han var på øya.
Jeg sa at han vil ha sin egen øy.
Det var så klart en vits, for han ville ikke dratt med Bill Clinton.
Grønland er ikke helt som Epstein-øya.
Helt annet klima, helt annen stemning.
Han sa: "Og Bill Clinton var sammen på Epstein-øya.
FEIL!
Jeg kan ikke snakke for Bill…"
Jeg elsker at midt i å kalle meg en løgner…
Han bare: "HAN LYVER!
Bortsett fra det med Bill. Det må vi sjekke ut.
Dere vet jo hvordan han er."
"Men jeg har aldri vært på Epstein-øya, heller ikke i nærheten."
Unødvendig.
Det er ikke nærheten til Epstein-øya folk diskuterer.
Det er nærheten til mannen som eide Epstein-øya.
Det er ikke øya som er problemet.
Er ikke: "Hvor i Karibia var du? Epstein-øya?"
-"Nei, Jamaica." -"Avslørt!"
Nei.
"Ikke i nærheten.
Og inntil kveldens falske og ærekrenkende uttalelse,
har jeg aldri blitt anklaget for å ha vært der."
Seriøst?
Var jeg den første?
Før meg hadde ingen nevnt Donald Trump og Jeffrey Epstein.
Jeg var den første.
Jeg er grunnen til at navnet hans nevnes 5000 ganger i de filene.
Jeg satte de dominobrikkene på plass,
og jeg var den som veltet dem.
"Ikke engang av falske nyheter.
Noah, en skikkelig taper…"
Mjau.
"…bør få fakta på plass, og det raskt.
Jeg sender snart advokatene mine
for å saksøke denne stakkars, patetiske, talentløse idioten av en vert,
og saksøke ham for mye 'kaching'."
Han skrev et dollartegn. Jeg kan ikke lyden.
"Spør lille George Slopadopolus og andre hvordan det gikk.
Spør også CBS.
Gjør deg klar, Noah.
Jeg skal ha det litt moro med deg.
President DJT."
Ja, den siste linjen er noe til greier.
Ja, det er…
"Gjør deg klar, Noah.
Jeg skal ha det litt moro med deg."
Hvis du prøver å ikke høres ut som en seksuell avviker…
…er ikke dette setningen jeg anbefaler.
Ja. "Jeg skal ha det litt moro med deg",
er noe man sier etter å ha spent på seg en dildo på hodet.
Så ja, det var mandagen min.
Jeg skal være ærlig, jeg var ikke særlig bekymret.
Donald Trump ser ofte på TV,
blir sint over noe, poster noe om det,
og går ofte videre.
Jeg trodde noe annet ville dukke opp.
For på mange måter er han som et ekorn som ser på TV.
Ja. Han er helt…
Ja, samme størrelse på hendene.
Så jeg tenkte: "Det vil gå over. Det vil endre seg."
Og det gjorde det.
Neste dag var temaet i Det hvite hus nedstengningen av det offentlige.
En nedstengning truet.
USAs regjering er jo alltid på randen av nedstengning.
Jeg tror dere burde bytte til et familieabonnement nå.
Måned-til-måned-greia funker ikke.
De intervjuet presidenten om dette.
Dette er et alvorlig tema.
Og midt i en samtale om nedstengningen av regjeringen,
roper en journalist fra bakerst i rommet:
"Herr President, skal du saksøke Trevor Noah
for det han sa på Grammy-showet?"
Jeg tenkte: "Jævla kødd."
Han hadde glemt meg.
Lurte på hva som skjedde med ungen som sa:
"Lærer, du glemte å gi oss leksene."
Trump gikk på.
"Ja, Trevor Noah sa jeg var på Epstein. Skal saksøke ham. Lettvekter. Taper."
Ja. Så nå kan det hende at jeg blir saksøkt av USAs president.
Ja.
Vet ikke om det var et "oi" eller et "å". Jeg vet ikke…
Jeg skal være ærlig.
Jeg vet ikke hva jeg skal føle,
for jeg vet ikke hvordan dette vil gå.
Om det var normale tider, hadde jeg vært trygg.
Donald ville saksøkt meg.
En dommer ville avvist saken av mange grunner.
Beskyttelse i grunnloven, ytringsfrihet, vitser, satire.
Alt dette er dekket i normale tider.
Donald ville saksøkt meg. Og så? Men nå er det ikke slik.
Nå blir jeg saksøkt av USAs president, Donald Trump.
Jeg vet ikke hva det betyr.
Anker jeg?
Vi kommer til høyesterett.
Jeg går inn. Han venter på meg.
Han sier: "Hils på de små vennene mine."
Jeg vet ikke.
Ingen vet.
Ja, med ham vet man aldri.
Ikke sant?
Bare spør Nicolás Maduro.
Tidligere president i Venezuela
og nåværende innsatt i New York.
Ja, han var president i Venezuela.
Og plutselig var han ikke det.
Historien bak det er enda sprøere.
Det som skjedde… Dere kan sjekke.
Det som skjedde, var at Nicolás Maduro ga et intervju på TV.
Han spøkte om at folk truer ham, og siktet til Donald Trump.
Han sa: "Det går bra. Vi klarer oss."
Så spilte han en sang. "No War, Just Peace."
Så begynte han å gjøre narr av Trump
ved å etterligne dansetrinnet hans.
Ja, dansetrinnet, i entall.
Ja, han gjorde det.
Han kom på, og gjorde…
Den doble runkebevegelsen.
Trump så det og bare: "Hent ham."
"Hent ham."
Militæret hentet Maduro og satte ham i fengsel.
Ikke et hvilket som helst fengsel. Men et i Brooklyn.
Det samme fengselet som Diddy sitter i.
Tenk det.
Jeg trodde jeg hadde problemer.
Nicolás Maduro, han… Han har det…
Tenk på ironien i situasjonen.
Han var vitne til at USA
begynte den mest brutale deportasjonskampanjen noensinne.
Og midt oppi det
er du den eneste immigranten de importerer.
Maduro er nok den eneste immigranten som støtter ICE.
Han valgte å ringe dem.
Han bare: "Hallo, ICE, kom og hent meg.
Ja. Nei. Kom. Jeg flyr selv. La oss samarbeide.
Kom. Vi klarer dette, folkens."
Så en vet ikke hvordan det går.
Ingen vet lenger.
For en skjebne. Kan du tenke deg?
I flere tiår
styrte du imperiet ditt med jernhånd.
Du terroriserte folk rundt deg.
Du var voldelig, og ble aldri holdt ansvarlig.
Og nå har de tatt all oljen din,
og du er i samme fengsel som Nicolás Maduro.
Er ikke det kjipt?
En positiv ting med hele situasjonen
er at nå ville ha vært
det perfekte tidspunktet for en romveseninvasjon.
Det vil jo aldri passe. Det kan vi alle være enige om.
Men hvis jeg måtte velge, er dette den beste tiden.
Ja.
For om romvesener invaderer, blir det ikke bra for oss.
Vi har ingen sjanse.
Om de kan reise i rom og tid, er våpnene våre nytteløse.
Våpnene våre vil bare irritere dem.
De kommer. Vi har sett hvordan det går.
De flyr inn. De sprenger alt i lufta.
Vi har sett Independence Day. Vi vet greia.
Selv om Will Smith hjelper til, kan han bare banke én om gangen.
Så hva gjør vi?
Jeg tenker på det hele tiden.
Helt sant. Jeg tenker på romveseninvasjon hele tiden.
Det er mitt Romerrike.
Hva skal vi gjøre?
Jeg tenkte ikke på det før.
I Sør-Afrika tenkte jeg aldri på det.
Men i Amerika er det en greie.
Ja, for når romvesener kommer, er det hit de kommer.
De vil lande her. Drar til Washington og sprenger Det hvite hus.
Så drar de til andre land. Drar til London, sprenger Big Ben.
"Dere vet hva klokka er!"
Så flyr de til andre landemerker og sprenger alt.
Det er et problem. Amerika først. Jeg skjønner.
Ja.
Da jeg var i Sør-Afrika, tenkte jeg aldri på dette.
Jeg visste hvor romvesener invaderer.
De kommer til å sprenge verden. Men de drar aldri til Afrika.
Ja. Dere har sett filmene.
De invaderer ikke Afrika.
Jeg så de filmene. Jeg ventet.
I filmen sa presidenten: "Jordens innbyggere,
romvesener invaderer planeten."
Så ser du romvesenene invadere.
Og du bare: "Er ikke Afrika på planeten? Hva skjer?"
De invaderer aldri Afrika. Vet du om én film de gjør det?
District 9!
Nei. Hva?
District 9.
District 9?
Nei.
Din kødd, du prøver å ødelegge showet mitt.
Sitter der oppe som en konge.
"District 9, du liksom.
Hugg hodet av ham."
Nei. District 9, det er et godt forsøk, men nei.
Hvis du husker handlingen i District 9, så invaderte ikke romvesenene Afrika.
Romvesenene krasjlandet i Afrika.
I resten av filmen prøver de å rømme.
For vi mener alvor.
Hollywood er helt på vidda.
"Hva er det verste som kan skje romvesener?
Hva om de var fanget i Afrika?"
Romvesener invaderer aldri Afrika. Aldri. Aldri gjort det.
Jeg trodde det var fordi de syntes synd på oss.
Som barn elsket jeg å se de filmene. Jeg liker dem enda.
Men som barn elsket jeg dem.
Alt med romvesener, det var min greie.
Og hjemme lagde mamma en stor bolle popkorn til meg.
Vi satt sammen i sofaen. Hun så alle de filmene med meg.
Hun hatet dem, men advarselen sa: "Kun sammen med voksne",
og hun tok det veldig alvorlig.
En dag gikk hun forbi, og de sa:
"Må kun ses sammen med voksne." Og hun: "Jeg må se den."
Gjorde det med hver eneste film siden.
Jeg måtte hente henne noen ganger.
Et program begynte på TV-en. De sa: "…med voksne…" Jeg ropte: "Mamma!"
Hun kom inn, og jeg sa: "Du må se den sammen med meg!"
Men snart var det jeg som så den med henne.
Hun satt der gjennom hele filmen:
"Hva skjer, Trevor? Hvem er de? Hvorfor gjør de dette? Hva skjer?"
Jeg sa: "Mamma, jeg er her med deg. Ser filmen med deg."
Hun lagde en stor bolle med popkorn.
Vi satt der, og filmen begynte.
Romvesenene invaderte. De sa: "Romvesener invaderer jorda."
Man så dem sprenge alt i lufta.
Og jeg satt der med popkornet mitt: "Industriland-problemer."
Jeg var et lite barn, så om noen spurte: "Hvorfor ser du dem aldri i Afrika?"
sa jeg: "Fordi de syns synd på oss."
Jeg trodde de syntes synd på Afrika.
Det var et romskip som fløy over hvert kontinent for å sprenge det.
Så kom det til over det afrikanske kontinentet,
to romvesener i cockpiten, som sier:
"Gjør klar fotonlaserne."
"Klar til å skyte."
"Tre, to, en."
"Vent. Jeg tror vi allerede har sprengt dette kontinentet.
Vi har vært her."
"Nei, vi har aldri vært her. Spreng det."
"Hva skal jeg sprenge? Se. Noe har allerede skjedd.
Hva i helvete skjer? Hva sprenger vi?
-Hvem gjorde dette?" -"Vet ikke. Jeg sjekker.
Det står at det var britene."
Ja!
Ta den, Storbritannia.
#GlemAldri.
De romvesenfilmene, altså.
Jeg elsket dem, men de skremte meg.
For det gikk aldri bra. Romvesenene kom, og de erobret jorden.
Vi vinner ved flaks fordi det er en film, men i virkeligheten…
Det er ikke bra. Vi har ingen sjanse.
Hvis romvesener invaderer, har vi ikke noe håp.
Eller i det minste hadde vi ikke noe håp.
Nå har vi det.
Og det heter
Donald J. Trump.
Hvem enn han er.
Jeg liker det ikke, men tror det er den eneste måten.
Ja.
Så snart romveseninvasjonen begynner, vi vet hvordan det starter.
Det blir det enorme moderskipet som flyr inn i banen vår.
Den enorme greia som blokkerer sola.
De har en stor høyttaler under skipet som spiller musikk.
Det skaper stemning.
Et romvesen spiller på et orgel.
"De er ikke klare for dette, B!"
"Ja!"
De parkerer høyt oppe.
Sender et lite skip med dårlige nyheter.
Det lander sånn…
De kommer ut: "Ta meg til lederen deres."
De møter lederen, dreper ham, og så er det gjort.
De velger ofte det mest irriterende romvesenet.
Du må være bra selvgod for å tro du kan snakke med lederen. Hvem er du?
De velger ofte romvesenet som er mest Karen.
De sier: "Ok."
De snakker sammen: "Hvem skal vi sende ned til planeten?"
"Hør her, Karen er best til dette."
"Karen, du drar ned."
"Herregud, hvorfor alltid meg? Jeg hater dette.
Dere sender alltid meg. Jeg vil snakke med sjefen."
"Hun er perfekt."
De sender det romvesenet med de dårlige nyhetene.
Med Trump har vi håp, men vi må handle raskt. Veldig raskt.
Så snart de sier at de er her,
når NASA sier at de har kommet, må vi handle sammen som en planet.
Og det vi må gjøre, er å gjøre Donald Trump
til verdens konge.
Noen av dere er forvirret. Han vil jo ikke stille spørsmål.
Vi drar til Det hvite hus, og bare: "Trump, du er nå verdens konge."
Og han: "Jeg visste det."
Vi gir ham en liten Burger King-krone og venter på romvesenene.
De lander. Kommer ut.
Den ene sier: "Ta meg til lederen deres."
Vi bare: "Ja, velkommen til jorda. Kom og møt lederen."
-"Ta meg dit." -"Så klart. Vi tar deg dit.
Du ser bra ut. Bruker du Ozempic? Du ser flott ut.
Kom og møt lederen." Vi drar til Det hvite hus.
Og vi sier: "Kong Trump, dette er romvesenet."
"Romvesen, dette er kong Trump."
"Er du herskeren på denne planeten?"
Han sier: "Det stemmer.
Jeg er herskeren på denne planeten.
Planeten Jorden, eller som jeg kaller den, Store Blå.
Vakre Blå, svevende i verdensrommet.
Hun er der oppe og snurrer rundt,
snurrer så fort.
De sier vi snurrer. Har aldri kjent det. Aldri kjent det, men de sier vi snurrer.
Vi snurrer rundt, folkens, snurrer så fort.
Og vi er der oppe i verdensrommet.
Vi har en vakker akse rett gjennom midten av planeten.
En stor, vakker, lang akse. De lager ikke slike akser lenger.
Det gjør de virkelig ikke.
Og vi har den aksen, og den er skrå, vet du, den er skrå.
Hadde jeg bestemt, ville jeg ha rettet den opp.
Rettet den opp.
Men det er greit.
Takk, Obama.
Den svever der oppe i verdensrommet. En vakker planet. Vakre Blå.
Vi har en liten måne. Så du månen? Vakker måne.
Vakker måne. Ser ut som en brystvorte.
Den ser slik ut. Et bryst som svever i rommet.
Burde vært to. Jeg sier alltid to pupper. Bedre enn én.
Bedre enn én, men én er bedre enn ingen. Kan jeg si pupper? Jeg sa pupper.
Jeg er planetens hersker.
Hva vil dere? Hva trenger dere? Kan jeg hjelpe?"
De ville sagt: "Beklager, vi visste ikke at den var invadert."
Og slik overlever vi.
Ville ikke blitt sjokkert om han var et romvesen.
Jeg tror vi ville blitt lettet.
Folk ville sagt: "Herregud, det forklarer alt."
Hvis to romvesener som lignet på ham,
en mor og far-versjon av ham, kom ned,
og landet på planeten: "Hjelp, vi etterlot sønnen vår
for mange tiår siden.
Hvor er babyen vår?"
Vi ville sagt: "Bli med oss.
Kom og hent babyen deres."
Han er ikke av denne verden.
Og nå
lever vi i historiske tider.
Tenker dere på det?
Vi lever alle i historiske tider nå.
Ikke historisk som bare i tid som har gått.
Det er den kjedelige historien: "Og så slo folk seg ned her."
Ja, ja. Jeg snakker om historie der ting skjedde.
Når du leser og tenker: "Hvordan var det da?"
Vi er der, i "da".
Det er oss.
Historien om meg blir fæl har jeg innsett.
De tar opp alt som blir sagt i Det hvite hus. Bevares for ettertiden.
Så det betyr, at om 300 år,
vil forskere studere gamle presidenter og Det hvite hus.
De bare: "Hvordan var det for 300 år siden?"
"Jeg vet ikke, men Grammy-verten var forferdelig.
Ja, en skikkelig taper, visstnok."
"En kanin opptrådte på Super Bowl. Også forferdelig.
Helt forferdelig. For en tid."
Det rare med å leve i historiske tider er
at det er så mye mindre forutsigbart når du er den som gjør det.
Når vi leser historie eller undervises i historie,
blir den ofte presentert som om det var uunngåelig.
Du leser historier og antar at de alltid ville endt slik. De endte jo slik.
Hvis jeg spurte folk: "Ville nazistene alltid tapt krigen?"
De ville sagt: "Ja, så klart."
Men på den tiden,
trodde de som kjempet krigen at nazistene ville vinne.
En stund så det ut til at de hadde overtaket.
Å leve i historiske tider er noe helt annet.
Når jeg er i Washington, D.C.,
liker jeg å besøke National Museum of African American History.
Og…
har du ikke vært der,
la meg si det slik at det er en av de mest dyptgående opplevelsene
du noensinne vil ha i livet ditt.
Det er et museum helt ulikt alle andre jeg har vært på, av flere grunner.
Ikke sant?
For det første er det en så fullstendig fortelling som mulig
om svart historie i Amerika, noe som er historie.
Men den blir ofte ikke fortalt.
Du drar dit, og i motsetning til andre museer, kan du ikke velge selv.
Vanligvis er det: "Dinosaurer eller verdensrommet?
Du velger."
Der har de kuratert reisen din gjennom tiden.
Når du kommer til museet,
begynner du med starten på svarte i Amerika,
og så går det frem til i dag. Ikke sant?
Det begynner i kjelleren, bokstavelig talt,
og begynner med slaveri. Røpealarm.
Så beveger man seg gjennom tiden,
og på slutten har du Oprah.
Det museet, virkelig,
får deg til å stille deg selv spørsmål.
Jeg var der på min siste tur,
og jeg gikk gjennom den første seksjonen.
Det er i kjelleren, og det handler om slaveri,
den transatlantiske slavehandelen og Underground Railroad.
Det er en følelsesmessig reise også.
Smertefullt, undertrykkelse,
og så er det et øyeblikk hvor du kan se
folk reise seg og kjempe for det de tror på, overvinner.
Fordi det er så fengslende, ser man folk oppleve det på forskjellig vis.
Det var to ungdommer ved siden av meg,
kanskje 14 år gamle,
og de hadde en samtale jeg overhørte.
Den ene sier til den andre:
"Kompis, hva ville du gjort om du levde på den tiden?
-Hadde du vært slave?" -"Hva?
Nei, de hadde hatt feil fyr da, kompis.
Jeg hadde gjort kål på dem. Gjøre meg til slave?"
-"Du kødder." -"Jeg hadde gjort kål på dem."
De lo og pratet.
Enten er det unges vrangforestilling,
noe som er nødvendig for revolusjon, eller så er de sånn.
Uansett spilte det ingen rolle. Jeg elsket at de stilte spørsmålet.
Hvem vil du være når historien kaller?
På grunn av dem stilte jeg meg selv det spørsmålet, og…
Jeg må nok jobbe med selvtilliten min,
for jeg kom ikke på noe så heroisk.
Om du spurte: "Hva ville du gjort under slaveriet?"
ville jeg sagt: "Jeg ville ha jobbet veldig hardt
og sett hva som skjedde."
Hadde ikke vært en helt. Har det ikke i meg.
Er imponert over folk som sier: "Hvis jeg var i butikken under ranet, ville jeg…"
Jeg har ikke det i meg.
Jeg ville vært ute på jordet og jobbet hardt,
og passet mine egne saker.
Fyren på hesten ville sagt: "Plukk den jævla bomullen."
Jeg bare: "Ja, mester. Jeg plukker bomull. Jeg plukker, mester."
Men så snart han rir bort, ville jeg ha gitt ham inn. Roastet ham skikkelig.
Jeg bare: "For en drittsekk."
"Er han tilbake? Nei."
Men jeg hadde nok ikke vært en helt.
En ekte helt ville dukket opp.
Harriet Tubman ville dukket opp. Hun ville sagt: "Pst, Trev."
Jeg hadde sagt: "Hei, Harriet.
Hvordan går det?"
"Det går drittdårlig."
"Å nei, hva har skjedd?"
"Slaveriet skjedde. Hva mener du med det?
Er du dum?"
"Jeg burde ikke spurt. Hva skjer, Harriet?"
"Jeg kom for å si fra
at vi drar i kveld."
"Hvem er vi?"
"Alle sammen, Trevor. Vi skal dra herfra.
Vi drar, kjære deg."
"Harriet, mannen på hesten sa at vi ikke skulle dra.
Han liker ikke at vi drar.
Jeg tror han har separasjonsangst. Han bør få hjelp for det."
-Men han sa…" -"Jeg driter i hva han sa.
Vi drar herfra.
Vil du bli her?"
"Ja, jeg tror jeg blir og ser hvordan det går."
"Se hvordan det går? Er du gal?
-Blir du ikke med?" -"Nei."
"Jeg kan ikke tro det.
Dere lyshudede er alle like."
-"Hva?" -"Ja.
Du er redd, er du ikke?
Du er en redd liten drittsekk."
"Jeg er en drittsekk, Harriet. Kan ikke lyve. Jeg er redd."
"Se på deg, redde lille drittsekk.
Du er nesten like ille som Jimmy Kimmel."
Noen av vitsene er bare for meg. Beklager.
Herregud.
Alle stilte seg selv det spørsmålet.
Alle.
Et av de mest unike møtene jeg opplevde,
var da en gruppe hvite mennesker
sto ved utstillingen.
Og de var veldig liberale hvite folk.
Veldig liberale hvite…
Veldig, veldig liberale hvite folk.
De følte det mer enn de svarte som var der. De var…
For å vise hvor mye de følte det, skjedde det
noe mens noen av de svarte gikk rundt på utstillingen, ikke sant?
Det var svarte som gikk rundt, og hvite folk,
for alle kan gå dit, ikke sant? Så…
De svarte der hadde det jeg vil kalle
den hele svarte opplevelsen, å være et menneske.
Noen gråt, så snakket de med vennene sine,
delte historier, lo, og så videre.
Og en person lo
og snakket med vennene. "Ja, haha."
Så var det en hvit kvinne der, lederen av gjengen. Hun snudde seg mot latteren,
bare: "Haha." Og så: "Hysj!"
Så liberale var de.
Akkurat da jeg trodde hun ikke kunne toppe det, så hun på et fotografi,
et av de første som noensinne ble tatt.
Det var et bilde av en hvit mann på en plantasje,
som sto der og smilte på et jorde.
Han smilte på bildet.
Denne kvinnen ser på bildet, og sier:
"Jeg…"
"Hvis jeg var der
da det skjedde,
jeg sverger til Gud, om jeg var der da det skjedde,
ville jeg aldri ha smilt!"
Du vet når en setning har den konklusjonen du ikke forutså?
Trodde hun skulle si: "Om jeg var der, ville jeg ha kjempet.
Jeg ville ha frigjort dem." Nei, nei.
Hun sa: "Jeg ville hatt slaver, men ville ikke ha likt det."
Ville bare grått: "Er så lei meg for at dette skjer deg.
Beklager. Det er støv bak sofaen også. Men ja, jeg er så lei meg. Klarer ikke."
Det var noe til greier, altså.
Man går gjennom. Jeg var der i over en time.
Til slutt var jeg så grepet av spørsmålet jeg stilte meg selv:
"Hvem vil du være når historien kaller?"
at jeg sendte en melding til en av mine beste venner, David Meyer.
Han er den første amerikaneren jeg ble venn med.
Han besøkte Sør-Afrika for 20 år siden.
Han var på et skoleprosjekt.
Vi møttes tilfeldig, ble venner,
og han overtalte meg til å dra til USA som komiker.
Resten er historie. Vi har vært venner siden da.
Det er en vakker historie.
Og, livene våre er så forskjellige.
Han er en 195 cm høy, tynn hvit fyr fra Nord-Carolina.
Han er supersnill og veldig oppriktig.
Og derfor elsker jeg å lure ham.
Da vi dro fra utstillingen, sendte jeg ham en melding:
"Dave, kan jeg be deg om en tjeneste?"
Han svarte: "Hva skjer, kompis?"
Og jeg sa:
"Hvis slaveriet kommer tilbake,
lover du å ha meg som en av slavene dine
og behandle meg bra?"
Og så svarte han: "Hva i all verden?"
Jeg sa: "Lover du å ha meg som slave og behandle meg bra?"
Han sa: "Hva snakker du om?"
Og jeg sa: "Ja eller nei?"
Da så jeg de små prikkene, og han skrev,
og skrev,
og skrev, og skrev,
og skrev,
og skrev, og skrev.
Så ringte han meg.
Jeg sa: "Hva skjer?" Han bare: "Hva snakker du om? Hva skjer? Slaveri?"
"Jeg vil bare finne ut, om slaveriet kommer tilbake,
lover du å ha meg som en av slavene dine?"
Han sa: "Nei, hva mener du? Slaveriet kommer ikke tilbake."
Jeg bare: "De sa det om Ghostbusters også. Svar nå.
Vil du ha meg som en av dine…"
Han sa: "Nei, kompis. Nei.
Jeg ville aldri hatt deg som slave.
Jeg ville aldri eid slaver, folk som er slaver, faktisk.
Jeg ville aldri hatt slaver. Det er ikke riktig."
"Spar meg for moralprekenen.
Jeg vil vite om du ville hatt meg som slave."
Han sa: "Aldri i livet."
Jeg sa: "Å, ok, jeg skjønner.
Så du vil bare la meg være noen andres slave.
Slaveriet er tilbake, de fanger meg og pisker meg.
Nå er jeg som Django ute i gatene, ok?
Jeg piskes fordi bestevennen min ikke vil bruke sitt hvite privilegium
og ta meg som slave så vi kunne vært sammen?
Jeg er på et jorde. Vi kunne spilt PlayStation sammen.
Kunne vært i Call of Duty, i Verdansk, som før.
Men nei, du vil være så woke
at jeg piskes av en annen hvit fyr."
-"Nei." -"Vil du at jeg skal være slave?
-Vil du at jeg skal piskes?" -"Nei, greit.
Greit, kompis.
Om det ble slaveri, ville jeg hatt deg som slave og behandlet deg bra."
Jeg sa: "Aha! Så du ville hatt slaver."
Jeg sa: "Ok, jeg må gå." Han sa: "Nei!"
Han har enda ikke tilgitt meg.
Hvem vil du være når historien kaller?
Mye lettere når det er hypotetisk.
Mens du beveger deg fra én utstilling til den neste,
passerer du gjenoppbyggingen,
Jim Crow,
og så borgerrettsbevegelsen.
Det er imponerende i seg selv,
men siden det nå er 60 år
siden "Jeg har en drøm"-talen,
har de utvidet den utstillingen
som handler om Dr. Martin Luther Kings liv.
Du får se ting han skrev,
tankene hans, dagbøkene hans,
brevene hans til andre, og offentligheten,
korrespondanse med venner, intervjuer, alt mulig.
Du får et innblikk i livet hans som jeg tror de færreste av oss har sett.
Jeg vil ikke snakke for alle,
men jeg føler at når vi lærer om MLK,
er det en veldig renvasket, flat versjon av livet hans.
Skjønner dere? Det virker enkelt, og rett og slett uunngåelig.
I historietimene, sier de: "En mann het Martin Luther King.
Han likte ikke situasjonen, marsjerte på en bro,
hadde en drøm, og levde lykkelig alle sine dager.
God MLK-dag, 50 % rabatt på madrassen."
Men når du ser livet hans, er det ikke sånn.
Når folk snakker om det, sier de: "God MLK-dag!"
Det høres nesten ut som en Disney-film. Samme handling som en Disney-film.
Det er bare: "Denne sommeren, én mann,
én drøm forandret verden."
"Jeg har en drøm."
"Timothée Chalamet er Martin Luther King.
Bare på Disney+."
Sånn føles det.
Men når du ser livet hans lagt ut,
detaljene i dagene hans…
Tingene han og folkene rundt ham opplevde.
Han ble arrestert omtrent 29 ganger
i løpet av fire år.
Falske anklager.
Noen ganger ble han satt på enecelle,
uten mat, uten telefonsamtale, ingenting.
Noen ganger ble han slått, noen ganger…
Man ser livet hans i detalj.
De jaget ham ut av byer.
Myndighetene var etter ham.
J. Edgar Hoover selv, sjefen for FBI,
utpekte Martin Luther King som den farligste mannen i Amerika.
Og dermed startet FBI en kampanje for å ødelegge ham.
De angrep hans forhold til venner og kolleger.
Det verste de gjorde, var å avlytte telefonene hans,
og fant ut at han hadde en affære.
De ringte kona, Coretta Scott King, og sladret på ham,
fordi de trodde det ville ødelegge ekteskapet hans og bevegelsen.
Ja.
FBI jobbet hardt
for å kaste dritt på Martin Luther King.
Det endrer hvordan man ser organisasjonen.
Ikke sant? FBI virker så seriøse.
Nå får du hele bildet.
De er i J. Edgar Hoover-bygningen om morgenen.
-"Hva jobber du med, Kowalski?" -"Narkotika."
"Og du?"
"Kriminalitet, spesielt økonomisk."
-"Og du?" -"Drama!"
Du ser alt som skjedde med MLK. Alt.
Noe internt, for han skriver om det, noe eksternt, for folk observerer.
En av seksjonene som beskriver hvordan det var, er en fireårsperiode
der Dr. King og andre svarte prøvde å få servering
på restauranter som diskriminerte mot svarte mennesker
og nektet å servere dem mat.
De gikk inn i restaurantene, satte seg ned, pent kledd,
og ble nektet servering.
De ble kastet ut, de ble skjelt ut, spyttet på.
Ofte ble de slått.
De fikk hjernerystelse, blødde. De dro hjem, vasket seg og kom tilbake.
Dro hjem, vasket seg og kom tilbake.
Når vi snakker om det nå:
"De gjorde det rette. Det gikk bra."
Men når du leser om livet hans, var det ikke uunngåelig.
Det var ingen garanti for at det skulle virke. Ingen tegn på at det virket.
Og likevel ga de ikke opp.
Da jeg så på livet hans og leste verkene hans,
tenkte jeg: "Var det noen gang tidspunkter da han angret?"
Angret han noen gang på det han hadde gått gjennom,
det han gjorde?
Som da han smakte hvite folks mat for første gang?
Fram til da var det bare teoretisk, ikke sant?
Svarte hadde aldri blitt servert.
De hadde bare lyst til å bli servert på disse stedene.
Men de hadde aldri spist der.
De satte seg ved disken, og eieren sa: "Helvete heller!
Vil ikke ha sånne som deg her! Ha deg ut, gutt!"
Og han sa: "Min bror, jeg har en drøm.
Jeg har en drøm om at en dag, uansett hudfarge,
vil alle slags folk få sitte her,
våre brødre og søstre, svarte og hvite,
og Amerika vil innfri sitt løfte om at alle er skapt like.
-Jeg har en drøm om at en dag…" -"Hold kjeft!
Du vant. De endret lovene. Se på TV-en.
Her er maten din."
"Tusen takk."
"Å, pokker."
"Nå har jeg en ny drøm."
"Jeg har en ny drøm om at hvite folk en dag vil oppdage krydder."
"Har en drøm om at de ikke lenger vil anse svart pepper som et krydder."
"Jeg har en drøm om at alle står sammen
for å beseire den virkelige hvite djevelen, majones."
Tenk hvor pinlig det må ha vært.
På vei ut etter det første måltidet.
Martin og gutta hans går ut på parkeringsplassen.
Dørgende stille.
"For denne dritten, Martin?"
"For denne dritten?"
"Unnskyld, dere. Jeg visste ikke."
"Pokker også! Lot du dem banke oss for denne dritten?"
-"Smakte du maten?" -"Trodde den var god.
Jeg trodde det var derfor de nektet oss adgang.
Beklager, folkens. Min feil."
"Pokker, Martin. Dritten smaker som depresjon.
Kjempet vi for denne dritten?"
"Beklager. Skal gjøre det godt igjen.
Jeg kjøper Popeyes til alle på vei hjem."
Hvem vil du være
når historien kaller?
Takk.
Livets store paradoks er
at selv om det skjer store ting,
betyr ikke det at de små tingene stopper.
Bare fordi det skjer store ting, betyr ikke det at de små tingene stopper.
Ikke sant?
Det er et av livets store paradokser.
Hvor mye av det store fokuserer du på, og hvor mye av de små tingene ser du?
Jeg så et perfekt eksempel på det. Jeg så en utveksling mellom to på nettet.
Noen skrev: "Jeg er ferdig utdannet,
superglad, fikk bare A-er, fest hos meg, alle er velkomne."
Det var jo en spøk. Internett, ikke alle er invitert. Folk begynte å poste.
Så kommenterte noen: "Virkelig?
Skal du ha fest i en slik tid?
Les rommet. Se deg rundt. Er dette en tid for å feire?
Dette er ikke tiden for fester."
Så ble det en stor krangel.
Jeg skal være ærlig.
Jeg skjønte begge synspunktene. Følelsesmessig forsto jeg.
På den ene siden sa noen: "Hvordan kan du feire
når det føles som den verden vi kjenner faller fra hverandre?
Hvordan kan du være glad
når det ser ut som hver norm og institusjon vi har,
det som utgjør samfunnets struktur, går i oppløsning?
Tilliten vår faller fra hverandre. Hvordan kan du ha fest?"
Men den andre sa: "Hvordan kan jeg ikke det?
Jeg har levd og jobbet hele livet for å komme hit.
Jeg har endelig oppnådd det, mot alle odds.
Og i dette øyeblikket ønsker jeg å glede meg."
Og begge har rett. Ikke sant?
Begge har rett.
Alle sykehus har en avdeling der en baby akkurat er født
og en annen der noen akkurat har dødd.
Jubel og glede ved starten av et nytt liv.
Fortvilelse over tapet av en du elsker.
Ingen av avdelingene tar feil.
Men hvilken fokuserer du på?
Jeg fikk et svar på et av de rareste stedene.
Jeg leste en bok.
Det var beretninger fra soldater som tjenestegjorde under første verdenskrig.
De snakket med veteraner som hadde vært der.
Boka går gjennom opplevelsene deres.
Mange snakket om skyttergravskrigen,
som er noe av det verste menneskeheten har funnet opp.
Den varte i årevis.
Soldatene kom og gikk.
Hver dag kunne vært deres siste.
Midt i all denne fortvilelsen
er det én felles tråd hos nesten alle soldatene de snakker med.
De fant glede i skyttergravene.
De hadde øyeblikk hvor de spilte kortspill.
De tullet med hverandre. De startet en satirisk avis.
De vitset om offiserene
og det som skjedde i krigen og om hverandre.
Og noe av det villeste jeg leste, var
at en dag gikk en ku inn på slagmarken. Den var i ingenmannsland.
Perfekt plassert mellom de allierte og aksemaktene.
Og begge sider ville ha kua.
Så ropte de til tyskerne.
De sa: "Vi vil ha kua." Tyskerne sa: "Nei, vi vil ha kua."
De ble enige: "Vi spiller om den.
Vi kaster mynter opp i lufta og prøver å skyte dem.
Den som treffer mynten, får kua."
Og de engelske soldatene traff mynten.
Og tyskerne sa: "Ok, dere får kua,
men vi vil ha tilbake myntene."
En engelsk soldat hentet myntene. "De dreper meg."
Han ga dem til tyskerne, løp tilbake og gikk i skyttergraven.
Så sa alle: "Morsomt spill."
Det er mange historier.
Historier om soldater som sang til hverandre på kveldene, tilfeldig.
De sang over fiendens linjer til de andre soldatene.
De andre soldatene sang tilbake.
Kan du tenke deg det? I en skyttergrav.
Føttene dine råtner. Alle er slitne og redde.
Midt oppi det hele synger noen: "Say you…"
De fant glede i skyttergravene.
Det fikk meg til å innse at de husket hva de kjempet for.
De kjempet for å leve, ikke for å kjempe.
Hvis du glemmer hva du kjemper for, er det verdiløst.
Du kjemper for å være glad, utforske deg selv.
Du kjemper for eventyr. Du kjemper for å le.
Du kjemper ikke bare for å kjempe.
Du kjemper for å leve.
Bare fordi det skjer store ting,
betyr ikke det at de små tingene stopper.
Terapeuten min sa at jeg er umulig å date.
Ja.
Hun så på meg og sa: "Trevor, jeg tror det er fordi du er umulig å date."
Jeg bare: "Du likte vel heller ikke Grammy-showet."
Hun sa det på slutten av en terapitime, noe som burde vært ulovlig.
Terapeuter slipper en bombe på slutten av en time og forventer at du skal vente.
-"Derfor faren din ikke kunne elske deg." -"Hva?"
-"Tiden vår er ute. Ses neste gang." -"Nei!
Nei, neste video!
Jeg vil ikke vente en uke. Jeg vil ha Netflix-terapi, ikke HBO!"
Jeg måtte vente to uker, og i neste time sa jeg: "Hvor var vi?
Ja, hopp over sammendraget. Kjør på."
Hun sa: "Trevor, jeg tenkte på deg og forholdene dine."
Vi snakket om at jeg sliter med å være i et langvarig forhold.
Jeg prøvde å forstå hvorfor, og hun sa: "Tror det er fordi du er umulig å date."
Hun ga meg grunnene, og sa: "Det er noen grunner.
Du jobber for mye.
Du elsker jobben din, men jobber for mye, og det skaper ubalanse."
Hun sa: "Du reiser også for mye,
og å være på samme sted er avgjørende for å bygge et solid forhold."
Men jeg skal være ærlig. Det er egentlig bare småtteri.
Hovedretten og det virkelige problemet jeg har
er, som terapeuten min sa,
at jeg har en manglende evne
til ikke å si det som er i hodet mitt.
Hun lærte meg at en av nøklene
til et langt, vellykket forhold
er å vite når man skal tenke
og når man skal snakke.
Ja.
Jeg sa: "Jeg har ikke det problemet."
Hun sa: "Nei, Trevor, du har ofte tanker,
og du sier dem med en gang.
Du tenker det, og så sier du det."
Trump bare: "Si det til ham, jenta mi."
Jeg sa: "Jeg tror ikke at jeg har det problemet."
Hun sa: "Jo, jeg har notater. Vent litt."
Hun sa: "La oss se på noen eksempler."
Og det var ett eksempel som virkelig…
Hun hadde rett.
Det skjedde med en ekskjæreste.
Det var sprekken som førte til slutten på forholdet, faktisk.
Det skjedde ikke da, men var det som førte til det endelige resultatet.
Vi gjorde oss klare for å legge oss.
En helt vanlig kveld.
Vi pusset tennene og la oss under dyna.
Før vi slo av lyset, begynte vi å prate, og det ble veldig koselig.
De øyeblikkene med den du elsker,
og du ender opp i et kaninhull av historier du aldri har fortalt
og følelser, og du ler.
Føler at du blir mer forelsket.
Vi lå der på putene og så på hverandre,
og hun stirret på meg.
Plutselig sier hun: "Du,
kan jeg spørre deg om noe?"
Jeg sa: "Ja.
Ja, selvfølgelig."
Hun sa:
"Hvis du kunne endre én ting ved meg,
hva ville du endret?"
Jeg har siden lært…
at det finnes et riktig svar på det spørsmålet.
Og ja, ett riktig svar.
Uansett hvor unik relasjonen din er,
hvis du vil vinne når du får dette spørsmålet,
svaret du må gi, om hun sier til deg,
hvis en kvinne sier:
"Hvis du kunne endre én ting, hva ville du endret?"
Det riktige svaret er: "Ingenting."
Dere skulle ha vært der med meg den kvelden.
Ja.
Det riktige svaret er: "Ingenting."
"Ingenting, vennen.
Jeg ville ikke endret noe ved deg,
fordi alt du er, og den du er, gjør deg perfekt for meg."
"Hvis noe… Kan jeg være ærlig?
Jeg ville endret meg selv."
"Jeg ville endret meg selv
slik at jeg bedre kunne ta imot kjærligheten du gir så fritt.
Det er det jeg ville endret."
Det er det hele og fulle svaret, om du vil bruke det.
Ja.
Det var ikke det svaret jeg ga.
Nei. Jeg sa det jeg tenkte.
Hun så på meg og sa:
"Hvis du kunne endre én ting ved meg,
hva ville du endret?"
Og jeg sa: "Å, én ting."
"Én ting."
"Å, én ting.
Det er et vanskelig spørsmål. Én ting.
Bare én ting.
Ok, la meg tenke. Vent litt.
Om det bare er én ting, hva ville jeg endret?
Hva ville jeg endret? Ok. Jeg tror jeg har det.
Hvis jeg kunne endre én ting ved deg,
ville jeg endret måten du kommuniserer på
mens vi har sex."
Og hun bare: "Hva?"
Ja, og så ballet det bare på seg.
Jeg vet jeg tok feil, så ikke døm meg. Jeg tok feil og jobber med saken.
Jeg skal forklare hva jeg tenkte.
Det som skjedde den kvelden, var først at jeg trodde at det var et ekte spørsmål.
For det andre,
prøvde jeg å uttrykke en følelse jeg hadde,
og det var forvirring
som jeg ofte har, og frustrasjon,
når kjæresten min og jeg var intime.
Vi var i en intim setting, og hun sa…
Jeg vil ikke være grov.
Hun sa: "Å, jeg kommer." Ikke sant?
Og damer, det er den beste setningen dere kan si til en mann, noensinne.
Det er ingenting en mann vil høre mer i livet enn den setningen.
Sier du den setningen, har vi nådd høydepunktet av manndom.
Vi har oppnådd. Vi har ankommet.
Si det, og vi bare: "Jeg, Tarzan."
Det er oppnådd.
Oppnådd.
Så kraftfullt for oss, damer,
at vi når et nivå av maskulinitet
som vi ikke visste vi hadde.
Sier dere det, blir vi sterkere.
Vi overvinner ting vi ikke kunne før. Trettheten forsvinner.
Vi glemmer den krampen.
Vi, i enhver situasjon,
noen ganger kan vi ikke puste.
Noen ganger kan vi ikke puste. Noen ganger er nesa tett, og…
Og det vi gjør da, er at vi går fra pust til pust.
Så vi gjør greia vår,
og når vi går tom for luft, som en hval som bryter overflaten,
dukker vi opp,
og så dykker vi tilbake til dypet av din nytelse.
Det er greit.
Det er en rytme alle menn har funnet ut av selv.
Men damer, forstå at vi går fra pust til pust.
Og når dere sier: "Jeg kommer",
tenker vi: "Dette er ikke tiden for å puste.
Dette er mitt kall.
Jeg har bare ett pust, og jeg skal bruke det bra."
Så vi holder pusten, og vi fortsetter,
vi fortsetter, og fortsetter,
og vi prøver å få deg dit.
Det jeg ikke visste da, var at når eksen min sa:
"Jeg kommer",
så mente hun egentlig:
"Det du gjør med meg nå, er ganske behagelig,
og jeg vil at du skal fortsette.
Fortsett med akkurat det du gjør nå
i samme tempo og helst samme trykk.
Ikke bli oppspilt fordi jeg sa det. Ikke bytt taktikk.
Bare gjør akkurat det du gjør nå,
for du er på rett spor.
Du klarer dette, kompis. Fortsett.
Før var du overalt, men dette er greia.
Fortsetter du slik, er det mulig
at jeg kommer til å nå klimaks.
Så fortsett, kompis. Du klarer dette.
Jeg tror på deg. Du nærmer deg."
Det var det hun mente.
Men det er veldig forvirrende.
Det er forvirrende, damer, for dere sier:
"Jeg kommer."
Jeg forstår nå at når kvinner sier: "Jeg kommer",
sier de det som en person på en bussholdeplass:
"Bussen kommer." Ikke sant?
De mener at du er på riktig sted for at en buss kan komme dit du er.
Det er stedet der bussen vil komme.
Men problemet er når.
Det er tidspunktet vi ikke møtes på.
For, damer, menn tar dette bokstavelig.
Kvinner sier det teoretisk.
"Jeg kommer."
Det betyr bare at dette er riktig vei.
Det kan ta tre minutter.
Hun kan komme om 15 minutter.
Det kan skje i hennes neste forhold.
Ingen vet.
Dere må forstå, damer, vi puster ikke.
Vi puster ikke.
Vi holder pusten. Vi er på grensen.
Man må puste for å leve.
Trolig derfor menn lever ti år kortere enn kvinner,
fordi vi har holdt pusten mens vi har ventet på dette.
Ikke noe galt med at det ikke skjer.
Vi visste ikke. Vi er mer bokstavelige.
Vi menn er enkle. Er som det er.
Som en hund. "Hvor er ballen? Der."
Når menn sier: "Jeg kommer",
betyr det at det skjer der og da.
Øyeblikket har kommet, mine damer. Det er det jeg mener.
Når en mann sier: "Jeg kommer",
skjer det nå.
Det er bare slik.
Du kan ikke ta en pause. Du kan ikke stoppe opp.
Vi kommer i dette øyeblikket.
Du kan ikke blunke.
Går du ut i veien, blir du påkjørt. Bussen er der.
Bussen har kommet.
Du bare: "Hvor er bussen?" Der er den.
Når han sier: "Jeg kommer", så skjer det.
Det er… Noen ganger har vi alt gjort det. Skal ikke lyve.
Noen ganger har det skjedd. Skal være ærlig.
Det har skjedd, men vi prøvde å unngå det, og er som en unge som sladrer på seg selv.
Roter med grammatikken.
"Mamma, jeg skal knuse noe på kjøkkenet."
Det er allerede knust.
Det verste dere kan si i det øyeblikket, er: "Ikke ennå."
Nei, det har allerede skjedd!
Det er allerede over.
Manndommen vår knuses av denne lille frasen.
Dere sier: "Ikke ennå." Vi prøver, men det går ikke. Det er over.
Det svinner hen. Vi vet det.
-"Jeg gjør det uansett." -"Hva mener du?"
-"Jeg gjør det." -"Utrolig at du ikke ventet."
"Jeg er mann. Gjør som jeg vil. Du kan ikke si når."
-"Bryr du deg ikke om meg?" -"Bryr meg ikke…"
Derfor er jeg fortsatt singel.
D.C., dere har vært fantastiske.
Tusen takk for at dere kom.
Takk for at dere kom.
Ha en fin kveld.
God natt.
Tekst: Lars Erik Hauklien