Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Kaikenlaista on tapahtunut.
Olen rehellinen teille.
Olin suunnitellut hyvin erilaisen show'n.
Hyvin erilaisen.
Kun suunnittelin tätä Washingtonissa,
minulla oli hyvin erilainen suhde Valkoiseen taloon.
Suunnittelin ihan erilaisen setin. Aioin kertoa vitsejä pickleballista.
Mutta sitten elämä tapahtui.
Kerron siitä niille, jotka eivät tiedä, miten se tapahtui.
Juonsin Grammy-gaalan.
Se oli todella hauskaa. Kunnes ei ollutkaan.
Juonsin gaalan.
Sitten minun piti lentää takaisin itärannikolle pitämään keikkoja.
En käytä wifiä matkustaessani. Tykkään rentoutua.
Lento laskeutui Bostoniin.
Tiesin, että elämäni oli muuttunut,
kun joku käveli ohitseni koneessa,
kun pakkasin läppärilaukkuani -
ja hän taputti olkaani ja sanoi: "Taistele. Pystyt siihen. Taistele.
Pystyt siihen."
Näytinkö niin kärsivältä?
Kun kävelin kentällä,
jotkut näyttivät minulle peukkua kuin sanoakseen: "Pystyt siihen."
"Hyvä!"
Paitsi mustat. Mustat sanoivat: "Kamu."
Sitten avasin puhelimeni.
Luulin, että se oli rikki, koska se värisi ennen kuin se avautui.
Näkyi vain Applen logo ja…
"Mitä hittoa?" Ilmoituksia tuli paljon. Mietin, että kuoliko Michael Jackson taas.
"Mitä tapahtui? Mitä on tekeillä? Kaikki sovellukset sekoilivat.
iMessage…
WhatsApp…
Twitter… Instagram…
Jopa Uber Eatsilta tuli: "Koita kestää, kamu."
Luin viestini. Kaikki tuntemani ihmiset olivat laittaneet viestiä.
Kaikki päiväkodin opettajista alkaen.
"Trevor, oletko kunnossa?" "Trevor, missä olet? Näitkö?"
"Trevor, soita minulle!" "Älä soita minulle." "Soita."
"Trevor, mitä tapahtuu?" "Näitkö?"
Yksi kysyi: "Näitkö, mitä Trump sanoi?"
Sanoin: "Mitä Trump sanoi? Mitä Trump sanoi tällä kertaa?
Voi jestas, tarkistan. Mitä Trump sanoi? Minäkö?"
Se tuntuu erilaiselta, kun on itse tähtäimessä. Niin on.
Se on aika hullua.
Juonsin The Daily Show'ta seitsemän vuotta. Sen aikana…
Käsittelimme Amerikan uutisia ja politiikkaa. Se on ohjelman idea.
Donald Trump oli silloin uutisissa koko ajan.
Oletin, että hän sanoisi joskus jotain minusta.
Ei sanonut, ja olin iloinen siitä. Sitten lähdin The Daily Show'sta.
Rentouduin kuin idiootti kauhuelokuvassa.
Lähdin ja aloin juontaa Grammyja.
Ajattelin, että tämä on kivaa. Musiikkiohjelma on rennompi.
Kävi ilmi, että presidentti katsoo Grammyja.
Hän ei ollut tyytyväinen.
Ei lainkaan. Ei.
Hän oli kirjoittanut pitkän postauksen,
jossa hän antoi minulle Google-arvostelun esityksestäni.
Se oli huolella tehty. Se oli täysin…
Luen sen teille kokonaan, etten siteeraa väärin.
Luen teille…
Tämän näin, kun hain meidän molempien nimiä netistä.
Se oli Truth Social -viesti nimimerkiltä @realDonaldTrump.
Donald Trump omistaa Truth Socialin.
On outoa, ettei hänellä ole @DonaldTrumpia.
Joku muu sai sen. Hän ajatteli: "Olkoon, @realDonaldTrump."
Niin, viestissä luki näin:
"Grammy-gaala oli KAMALA!
Huudan, kun sana on isoilla kirjaimilla. Yritän välittää sen, mitä koin.
"Lähes mahdotonta katsoa." Eli jotain hyvääkin.
"CBS on onnekas, ettei tämä roska saastuta heidän kanavaansa enää.
Juontaja Trevor Noah, kuka hän onkaan…"
Se on aika ilkeää.
Tiedän, mitä hän yritti, mutta se ei oikein onnistunut.
Ei voi sanoa: "Juontaja Trevor Noah,
kuka hän onkaan."
Koska juuri sitä minä olen.
Hän yritti vähätellä minua,
mutta hän sanoi koko nimeni ja työtehtäväni.
Ei voi olla samaan aikaan epämääräinen ja täsmällinen.
Se ei toimi niin.
"Kuka hän onkaan."
En oo kukaan muu.
Ei ole mitään "onkaan". Minä olen se.
"Trevor Noah, juontaja. Sosiaaliturvatunnus 4576728135."
"Kuka hän onkaan." Ei, se olen minä.
Outoa. Noin ei sanota, jos tuntee henkilön.
"Kuka hän…"
Sitä käytetään, kun tuntematon on tullut kaupunkiin ja vietellyt tyttäresi.
Silloin sitä käytetään.
"Tapan sen miehen, kuka hän onkaan!"
On myös hauskaa vaihtaa feodaaliajan englantiin kesken viestin.
Hän sanoo: "Kuka hän onkaan.
"Hii, hei, hoo, haa.
Pian eteläafrikkalaisen verta saan."
Se on outoa.
Hän sanoi: "Juontaja Trevor Noah, kuka hän onkaan,
on melkein yhtä huono kuin Jimmy Kimmel."
Voi Jim parkaa. Pidän Jimmy Kimmelistä. Nyt häntä loukattiin minun takiani.
Hän oli kotona omissa oloissaan.
Hän ei edes työskentele sunnuntaisin. Yhtäkkiä hänen puhelimensa…
"Melkein yhtä huono kuin Jimmy Kimmel epäonnistuneessa Oscar-gaalassa.
Sitten hän jatkaa. "Noah sanoi minusta VÄÄRIN,
että Donald Trump ja Bill Clinton oleskelivat Epstein Islandilla.
VÄÄRIN!"
Selvennän vähän.
En sanonut, että Trump ja Clinton viettivät aikaa Epsteinin saarella.
En sanonut niin.
Heitin vitsin Grammy-gaalassa. Yhden monista vitseistäni.
Tämä tuli sen jälkeen, kun Billie Eilish voitti Vuoden kappaleen.
Sanoin: "Onnittelut, Billie Eilish. Vuoden kappale.
Jokainen artisti haluaa sen melkein yhtä paljon -
kuin Donald Trump haluaa Grönlannin."
Koska Jeffrey Epstein on poissa, hän tarvitsee uuden saaren,
jossa hengailla Bill Clintonin kanssa."
Sanoin niin.
En sanonut hänen olleen saarella. Sanoin, että hän haluaisi oman saaren.
Se oli selvästi vitsi, koska hän ei menisi Bill Clintonin kanssa.
Grönlanti on huono korvike Epsteinin saarelle.
Ihan eri ilmasto ja tunnelma.
Hän sanoi: "Bill Clinton vietti aikaa Epsteinin saarella. VÄÄRIN!
En voi puhua Billin puolesta…"
Hän kutsuu valehtelijaksi, mutta sanoo:
"Hän valehtelee. Paitsi Billistä. Se pitää tarkistaa. Tiedättehän hänet."
"En ole koskaan käynyt Epsteinin saarella enkä sen lähellä."
Turha lisäys. Kukaan ei puhu saaren etäisyydestä.
Kyse on läheisyydestä saaren omistajaan.
Maa-alue ei ole ongelma. Kukaan ei kysy: "Missä olit Karibialla?
Epsteinin saarellako?" "En, Jamaikalla." "Jäit kiinni!" Ei.
"Enkä sen lähellä.
Enkä ole koskaan ennen illan valheellista lausuntoa -
ollut syytettynä siitä."
Ihanko totta?
Olinko minä ensimmäinen?
Kukaan ei ollut maininnut Trumpia ja Epsteiniä yhdessä.
Olin ensimmäinen.
Minun takiani hänen nimensä mainitaan 5 000 kertaa asiakirjoissa.
Minä asetin ne dominot paikoilleen ja minä kaadoin ne.
"Ei edes valeuutismediassa.
Noah, täysi luuseri."
"Hänen on parasta tarkistaa faktansa. Näyttää siltä, että lähetän lakimieheni -
haastamaan tämän surkean, lahjattoman juontajan oikeuteen.
Ja suuresta summasta." Hän lisäsi dollarimerkin. En tiedä sen ääniefektiä.
Kysy George Slopadopolukselta, miten siinä kävi. Kysy myös CBS:ltä.
Valmistaudu, Noah.
Aion pitää hauskaa kanssasi.
Presidentti DJT."
Viimeinen lause on jotain.
Se on…
"Valmistaudu, Noah.
Aion pitää hauskaa kanssasi."
Jos ei halua kuulostaa perverssiltä,
en suosittele tuota lausetta.
"Aion pitää hauskaa kanssasi",
on lause, jonka joku sanoo kiinnittäessään päädildon.
Se oli maanantaini.
En ollut kovin huolissani.
Donald Trump katsoo tv:tä usein,
suuttuu näkemästään, postaa siitä ja usein siirtyy eteenpäin.
Ajattelin, että jotain muuta tulee.
Hän on monella tapaa kuin orava, joka katsoo televisiota.
Niin. Hän on täysin…
Kädet ovat saman kokoiset.
Ajattelin, että se menee ohi.
Ja niin menikin.
Seuraavana päivänä Valkoisen talon pääaihe oli hallinnon sulku.
Hallinto oli sulkeutumassa.
Yhdysvaltain hallinto on aina sulun partaalla.
Ehkä teidän kannattaisi vaihtaa perhepakettiin.
Kuukausimaksu ei toimi.
Presidenttiä haastateltiin aiheesta.
Aihe oli vakava.
Ja hallinnon sulkuaiheen keskellä,
joku toimittaja huusi huoneen perältä:
"Hra presidentti, haastatteko Trevor Noahin oikeuteen siitä,
mitä hän sanoi Grammy-gaalassa?"
Mulkku.
Minä olin poissa.
Mietin, mitä sille muksulle kävi, joka sanoi:
"Opettaja, unohdit antaa läksyt."
Trump jatkoi:
"Trevor Noah sanoi, että olin saarella. Haastan hänet. Täysi luuseri.
Yhdysvaltain presidentti saattaa siis haastaa minut oikeuteen.
En tiedä, onko se hyvä vai huono juttu.
Rehellisesti sanottuna en tiennyt, mitä ajatella,
koska en tiennyt, miten siinä käy.
Normaalisti olisin luottavainen. Trump haastaisi minut oikeuteen.
Tuomari hylkäisi sen monista syistä.
Ensimmäinen lisäys, ilmaisunvapaus, vitsit, satiiri.
Kaikki nämä kuuluvat asiaan normaaleina aikoina.
Trump haastaa oikeuteen. Olkoon. Mutta se ei ole Donald Trump.
Minut haastaa oikeuteen Yhdysvaltain presidentti,
Donald Trump. En tiedä, mitä se tarkoittaa.
Teenkö valituksen? Päädymme korkeimpaan oikeuteen.
Menen sisään. Hän odottaa minua.
Hän sanoo: "Sano hei mun pienille kavereille."
Enpä tiedä. Kukaan ei tiedä.
Hänestä ei voi tietää.
Eikö? Kysykää vaikka Nicolás Madurolta.
Venezuelan entinen presidentti ja nykyinen New Yorkin vanki.
Hän oli Venezuelan presidentti.
Ja yhtäkkiä hän ei ollutkaan. Tarina on vielä hullumpi.
Se tapahtui näin… Voitte tarkistaa.
Nicolás Maduro oli tv:ssä antamassa haastattelua.
Hän vitsaili, että häntä uhkaillaan, viitaten Donald Trumpiin.
Hän sanoi: "Kyllä minä pärjään."
Sitten hän soitti No War, Just Peace -biisin.
Sitten hän alkoi pilkata Trumpia tekemällä Trumpin tanssiliikkeen.
Siis sen yhden liikkeen.
Hän teki sen liikkeen. Hän tuli ja teki…
Tiedätte sen. Tuplarunkkaus.
Trump näki sen ja sanoi: "Napatkaa hänet.
Napatkaa se mies."
Armeija haki Maduron ja vei hänet vankilaan.
Ei mihin vain vankilaan, vaan Brooklynin vankilaan.
Sama vankila, jossa Diddy on.
Miettikää sitä. Luulin, että minulla oli ongelmia.
Nicolás Maduro… Hänellä on…
Miettikää sitä ironiaa.
Hän todisti sen,
kuinka Yhdysvallat käynnisti historian brutaaleimman karkotuskampanjan.
Ja kaiken keskellä sinä olet ainoa maahan tuotu maahanmuuttaja.
Maduro on varmaan ainoa maahanmuuttaja, joka tukee ICE:ä.
Hän käytti yhden puhelunsa heihin. "Hei, ICE, tulkaa hakemaan minut.
Eikä. Hankin oman lentoni. Tehdään yhteistyötä.
Me pystymme tähän, jätkät."
Ei voi tietää, miten käy.
Kukaan ei tiedä enää.
Mikä kohtalon oikku. Kuvitelkaa.
Hallitsit imperiumiasi rautaisella otteella vuosikymmeniä.
Terrorisoit kaikkia ympärilläsi.
Olit väkivaltainen, muttet koskaan vastuussa.
Nyt he ovat vieneet öljysi -
ja olet samassa vankilassa Nicolás Maduron kanssa.
Eikö olekin paskaa?
Tässä tilanteessa on yksi hopeareunus.
Nyt olisi täydellinen aika -
alieneiden hyökkäykselle.
Ei ole hyvää aikaa. Voimme olla yhtä mieltä siitä.
Mutta jos pitäisi valita, nyt olisi paras aika.
Niin.
Jos alienit hyökkäävät, se ei ole hyväksi meille.
Meillä ole toivoa.
Aseistamme ei ole hyötyä, jos he matkustavat avaruudessa.
Vain ärsytämme heitä aseillamme.
He tulevat tänne. Tiedämme, miten käy.
He lentävät tänne ja räjäyttävät kaiken.
Independence Dayn perusteella tiedämme, miten käy.
Vaikka Will Smith auttaisi, hän voi läpsäistä yhtä kerrallaan.
Mitä me teemme?
Mietin sitä usein.
Oikeasti. Mietin alieneiden hyökkäyksiä jatkuvasti.
Se on minun Rooman valtakuntani.
Mitä aiomme tehdä?
Ennen en miettinyt tätä.
Etelä-Afrikassa tämä ei ollut mielessäni. Mutta Amerikassa se on todellista.
Kun alienit tulevat, he tulevat tänne.
He lentävät tänne Washingtoniin ja räjäyttävät Valkoisen talon.
Sitten he jatkavat. He menevät Lontooseen ja räjäyttävät Big Benin.
"Tiedätte, mitä kello on!"
He räjäyttävät muut maamerkit.
Tiedän. Se on ongelma. Amerikka ensin. Ymmärrän.
En miettinyt tätä Etelä-Afrikassa.
Tiesin, että alienit tulevat.
He räjäyttävät koko maailman, mutta he eivät mene Afrikkaan.
Olette nähneet elokuvat. He eivät koskaan hyökkää Afrikkaan.
Katsoin niitä leffoja ja odotin. Niissä presidentti sanoo:
"Maan kansalaiset, alienit hyökkäävät." Sitten näytettiin hyökkäys.
Mietin: "Eikö Afrikka olekaan planeetalla. Mitä tapahtuu?"
He eivät ikinä hyökkää sinne. Tiedättekö leffan, jossa hyökkäävät?
District 9!
Ei. Mitä? -District 9.
District 9.
Ei.
Haista home. Yrität pilata spesiaalini.
Istut parvella kuin kuningas. "Kuulkaa, se on District 9. Pää poikki."
Ei. District 9 on hyvä yritys, mutta ei.
District 9:n juonessa alienit eivät hyökänneet Afrikkaan.
Alienit tekivät pakkolaskun Afrikkaan.
Sitten koko elokuva ajan he yrittivät paeta.
Nimittäin meille ei urpita.
Hollywood on ihan sekaisin.
"Mikä on pahin kohtalo alieneille? Mitä jos he jäisivät jumiin Afrikkaan?"
He eivät ikinä hyökkää Afrikkaan. Eivätkä ole hyökänneet.
Päättelin, että he säälivät meitä.
Lapsena rakastin katsoa niitä leffoja. Rakastan yhä.
Mutta lapsena todella rakastin niitä. Katsoin kaiken, missä oli alieneja.
Äitini teki ison kulhollisen popcorneja.
Istuimme sohvalla. Hän katsoi kaikki elokuvat kanssani.
Hän vihasi niitä, mutta niissä luki "vanhemman valvonnassa",
ja hän otti sen vakavasti.
Hän käveli kerran ohi ja kuuli:
"Suosittelemme vanhemman valvontaa." Äiti sanoi: "Pakko katsoa."
Sen jälkeen hän katsoi ne joka kerta. Joskus minun piti kutsua hänet katsomaan.
Jos tv:ssä sanottiin "vanhemman…", huusin: "Äiti!"
Hän tuli ja sanoin: "Tarvitsen valvontaa!"
Mutta pian tuntui siltä, että minä valvoin häntä.
Hän istui aina kysellen koko ajan:
"Mitä tapahtuu? Keitä nuo ovat? Mitä he tekevät?"
Vastasin: "Äiti, olen tässä. Aloitimme katsomisen yhdessä."
Hän teki ison kulhollisen poppareita. Istuimme, ja leffa alkoi.
Alienit hyökkäsivät. Leffassa sanotaan: "He hyökkäsivät."
He räjäyttivät kaiken.
Söin popcorneja ja ajattelin: "Ensimmäisen maailman ongelmia."
Pienenä mietin, miksi he eivät hyökkää Afrikkaan.
Päättelin, että he säälivät.
Luulin, että alienit säälivät Afrikkaa.
Alus lensi jokaisen mantereen yli räjäyttääkseen ne.
Yksi alus lensi Afrikan mantereen yllä.
Ohjaamossa oli kaksi alienia.
"Valmistaudu laukaisemaan fotonilaserit." "Valmiina käskyyn."
"Kolme, kaksi, yksi." "Odota. Hoidimme tämän maanosan jo."
"Olemme olleet täällä." "Emme ole. Tuhoa se."
"Mitä minä tuhoan? Katso. Jotain on jo tapahtunut.
Mitä tämä on? Mitä pitäisi räjäyttää?"
"Kuka tämän teki?" "En tiedä. Tarkistan.
Tässä lukee, että britit."
Joo!
Siitäs saitte, Iso-Britannia. #ÄläUnhoda
Ne alienileffat. Rakastin niitä, mutta ne olivat pelottavia.
Aina kun se ei mennyt hyvin, alienit valloittivat maapallon.
Voitamme tuurista elokuvissa, mutta tosielämässä en tiedä.
Se ei ole hyvä. Emme voi tehdä mitään.
Jos alienit hyökkäävät, meillä ei ole toivoa.
Tai ainakin ei ollut.
Nyt on.
Ja sen toivon nimi on -
Donald J. Trump.
Kuka hän sitten onkaan.
En pidä siitä, mutta se on ainoa keino.
Niin.
Heti kun alieneiden hyökkäys alkaa, tiedämme, miten se alkaa.
Se valtava emoalus lentää kiertoradallemme.
Möhkäle, joka peittää auringon.
Aluksessa on valtava kaiutin, joka soittaa musiikkia.
Se luo tunnelmaa.
Yksi alieni soittaa urkuja.
"He eivät ole valmiita tähän, B!"
He pysäköivät aluksen. Tiedustelualus kertoo huonot uutiset. Se laskeutuu näin.
He sanovat: "Viekää meidät johtajanne luo."
He tapaavat johtajan, tappavat hänet ja siinä se.
He valitsevat yleensä ärsyttävimmän alienin.
Pitää olla egoistinen uskoakseen, että voi puhua johtajalle. Kuka olet?
Aluksella valitaan yleensä Karen-alieni.
He pohtivat. He keskustelevat siitä. "Kenet lähetämme planeetalle?"
"Karen sopii siihen." "Karen, sinä menet."
"Miksi aina minä? En jaksa tätä.
Lähetätte aina minut. Haluan puhua esimiehelle."
"Hän sopii täydellisesti."
He lähettävät sen alienin kertomaan huonot uutiset.
Trumpin kanssa on toivoa, mutta on toimittava nopeasti.
Kun kuulemme, että alienit ovat täällä -
ja NASA kertoo, että he ovat kiertoradallamme,
toimimme yhdessä planeettana.
Meidän on tehtävä Donald Trumpista -
maailman kuningas.
Jotkut teistä hämmentyivät. Hyvä juttu on, että hän ei kysele.
Mennään Valkoiseen taloon.
Sanotaan: "Trump, olette nyt maailman kuningas."
Annamme hänelle Burger King -kruunun ja odotamme alieneita.
Alienit laskeutuvat. He tulevat ulos. Yksi sanoo: "Viekää minut johtajanne luo."
Me sanomme: "Tervetuloa Maahan. Tule tapaamaan johtajaa."
"Viekää minut." "Toki. Viemme sinut sinne."
"Näytät hyvältä. Käytätkö Ozempiciä?
Mennään johtajan luo." Menemme Valkoiseen taloon.
"Kuningas Trump, tässä on se alieni.
Alieni, tässä on kuningas Trump."
"Oletko tämän planeetan hallitsija?"
Hän sanoo: "Aivan. Olen tämän planeetan hallitsija.
Maapallo. Lempinimeni hänelle on Suuri Sininen.
Kaunis Sininen, joka leijuu avaruudessa.
Se pyörii siellä ylhäällä, pyörii niin nopeasti.
Kuulemma pyörimme. En ole huomannut.
En ole huomannut mutta kuulemma pyörimme.
Pyörimme ympäriinsä kaverit. Todella nopeasti.
Olemme avaruudessa.
Meillä on kaunis akseli planeetan keskellä.
Iso, kaunis, pitkä akseli. Sellaisia ei tehdä enää. Ei tosiaankaan.
Meillä on akseli, ja tuota, se on kallellaan.
Jos minä olisin vastuussa, olisin suoristanut sen. Ihan suoraksi.
Mutta ei se mitään. Kiitos, Obama.
Se leijuu avaruudessa. Kaunis planeetta, Kaunis Sininen.
Meillä on pieni kuu. Näittekö kuun? Kaunis kuu.
Kaunis kuu. Näyttää tissin nänniltä.
Siltä se näyttää. Yksi tissi leijuu avaruudessa.
Pitäisi olla kaksi. Kaksi tissiä on parempi kuin yksi.
Yksi on parempi kuin ei mitään. Saanko sanoa tissit? Sanoin sen. Tissit.
Olen tämän planeetan hallitsija. Mitä haluatte? Miten voin auttaa?"
He sanoisivat: "Anteeksi, emme tienneet, että se on jo vallattu."
Ja niin me selviäisimme.
Ei olisi yllättävää, jos hän olisikin alieni.
Olisimme varmaan helpottuneita. Kaikki sanoisivat: "No se selittääkin."
Kaksi hänen näköistään alienia, äiti ja isä, laskeutuisivat maahan -
ja sanoisivat: "Auttakaa, jätimme poikamme tänne vuosia sitten.
Missä lapsemme on?"
"Tulkaa. Tulkaa hakemaan lapsenne."
Hän on toista maata.
Ja nyt koemme historiaa.
Mietittekö koskaan sitä?
Me kaikki elämme historiaa.
Enkä tarkoita vain ajan kulumista.
On tylsää historiaa, kuten "ihmiset asettuivat tänne".
Joo, ihan sama. Tarkoitan historiaa, kun jotain tapahtui.
Siitä lukee ja miettii, millaista elämä oli siihen aikaan. Se on nyt.
Me kaikki.
Historiani on kamala.
Kaikki keskustelut Valkoisessa talossa nauhoitetaan jälkipolvelle.
Eli 300 vuoden päästä -
tutkijat tutkivat vanhoja presidenttejä ja Valkoista taloa.
"Millaista elämä oli 300 vuotta sitten?"
"En tiedä, mutta Grammy-juontaja oli kamala.
Hän oli näköjään täysi luuseri.
Ja Super Bowlissa esiintyi pupu. Sekin oli kamala.
Aivan kamalaa. Olipa se hetki historiassa."
Historian kokemisessa on se vika,
että se on paljon arvaamattomampaa, kun sitä kokee.
Kun luemme tai meille opetetaan historiaa,
se esitetään usein ikään kuin tulos oli väistämätön.
Tarinoista luulee, että asiat päättyivät niin, koska niin kävi aina.
Voisin kysyä: "Häviävätkö natsit aina?" Useimmat vastaisivat: "Tietenkin."
Silti sodan aikana ihmiset luulivat, että natsit voittavat.
Hetken aikaa näytti siltä, että he voittaisivat.
Kun elää historiaa, se on täysin eri juttu.
Kun olen Washingtonissa,
tykkään käydä afroamerikkalaisen historian ja kulttuurin museossa.
Ja…
Niille, jotka eivät ole käyneet, se on yksi syvällisimmistä kokemuksista,
jonka voitte kokea ikinä.
En ole nähnyt sellaista museota ennen muutamasta syystä.
Ensinnäkin se on niin kokonaisvaltainen kertomus -
mustien historiasta Yhdysvalloissa kuin voi olla, ja se on historiaa.
Mutta sitä ei usein kerrota.
Kun sinne menee,
ei voi valita kokemustaan kuin muissa museoissa.
Tavallisesti museossa valitaan. "Dinosaurukset vai avaruus? Valitse."
Siellä aikamatka on valmiiksi suunniteltu.
Tässä museossa aloitetaan mustien historian alusta -
ja edetään nykypäivään.
Se alkaa maan alta, kirjaimellisesti.
Se alkaa orjuudesta, spoilerivaroitus.
Siten edetään ajan läpi.
Sitten päästään loppuun, jossa on Oprah.
Se museo saa pohtimaan itseään.
Kävin siellä viime reissullani.
Kävelin museon ensimmäisessä kerroksessa.
Se on maan alla ja se käsittelee orjuutta,
orjakauppaa ja orjien pakoreittejä.
Se on tunteellinen kokemus.
Se on tuskaa, sortoa,
ja sitten on hetki, jossa näkee,
miten ihmiset nousevat ja taistelevat uskomustensa puolesta.
Se on mukaansatempaava, ja eri ihmiset kokevat sen eri tavalla.
Vieressäni oli kaksi lasta, ehkä 14-vuotiaita.
Kuuntelin heidän keskusteluaan. Yksi kääntyi toisen puoleen ja kysyi:
"Mitä olisit tehnyt, jos olisit elänyt silloin? Olisitko ollut orja?"
Hän vastasi: "Mitä? En, he olisivat valinneet väärän tyypin.
Olisin antanut turpaan. Saavat yrittää tehdä musta orjan."
"Älä sepitä." Hän sanoi: "Olisin antanut turpaan."
He nauroivat ja juttelivat. Ajattelin, että se on nuoruuden harhaa.
Se on välttämätöntä vallankumoukselle, tai he olisivat sellaisia.
Sillä ei ollut väliä. Pidin siitä, että he esittivät kysymyksen.
Kuka sinä olet, kun historia kutsuu?
Heidän takiaan kysyin sitä itseltäni.
Minun on työstettävä itsetuntoani.
En keksinyt mitään sankarillista.
Jos kysyisitte, mitä tekisin orjuuden aikoihin,
vastaisin, että olisin tehnyt kovasti töitä -
ja katsonut, mitä tapahtuu.
En olisi ollut sankari. En pystyisi. Ihailen heitä, jotka sanovat:
"Jos olisin ollut kaupassa ryöstön aikaan, olisin…"
En pystyisi.
Olisin pellolla ja tekisin kovasti töitä. Pitäisin huolta omista asioistani.
Mies hevosen selässä huutaisi: "Poimi se hemmetin puuvilla!"
Sanoisin: "Kyllä, herra. Poimin puuvillaa. Poimin pois, herra."
Kun hän ratsastaisi pois, haukkuisin hänet pystyyn. Kunnolla.
"Se idiootti. Poimi hemmetin…"
Palasiko hän? Ei."
En usko, että olisin ollut sankari.
Oikea sankari tulisi. Harriet Tubman tulisi.
Hän sanoisi: "Psst, Trev.
Sanoisin: "Ai, hei, Harriet. Miten menee?"
"Paskasti."
"Voi ei, mitä tapahtui?"
"Orjuus tapahtui. Mitä tarkoitat, poju? Oletko tyhmä?"
"Niin tietenkin. Ei olisi pitänyt kysyä. Mikä on?"
"Tulin kertomaan,
että lähdemme tänä iltana."
"Ketkä me?"
"Me kaikki, Trevor. Me lähdemme täältä. Me lähdemme, beibi."
Harriet, se mies hevosella sanoi, ettei meidän pitäisi lähteä.
Hän ei pidä siitä, kun lähdemme.
Hänellä on kai eroahdistusta. Hän tarvitsee terapiaa. Hän sanoi…"
"En välitä paskaakaan siitä. Me lähdemme täältä. Aiotko jäädä?"
"Joo, taidan jäädä ja katsoa, miten käy." "Ai katsoa, miten käy? Mikä sinua vaivaa?"
"Etkö tule?" "En tule."
"En voi uskoa. Te vaaleaihoiset olette kaikki samanlaisia."
"Mitä?" "Niin."
"Pelkäät, vai mitä? Olet pikku pelkuri."
"Olen pelkuri, Harriet. Ihan totta. Olen pelokas pikku pelkuri."
"Katsos sinua, pelokas pikku pelkuri.
Olet melkein yhtä paha kuin Jimmy Kimmel."
Sori, joskus vitsailen vain itseni takia.
Voi pojat.
Kaikki kysyivät sitä itseltään.
Kaikki.
Yksi ainutlaatuisimmista kohtaamisista tapahtui,
kun näyttelyssä oli ryhmä valkoisia tyyppejä.
He olivat hyvin liberaaleja valkoisia.
Hyvin liberaaleja valkoisia.
Todella, todella liberaaleja valkoisia.
He tunsivat sen vahvemmin kuin mustat siellä. He olivat…
Tämä selittää, kuinka voimakkaasti.
Näyttelyssä käveli ryhmä mustia.
Siellä on mustia ja valkoisia, kaikki voivat mennä.
Mustat siellä kokivat minusta -
"täyden mustan kokemuksen", eli he ovat tavallisia ihmisiä.
Jotkut itkivät, sitten juttelivat ystävilleen,
kertoivat tarinoita ja nauroivat.
Yksi henkilö nauroi.
Hän jutteli ystävilleen.
Sitten tässä oli valkoinen nainen, joka oli ryhmänvetäjä.
Hän kääntyi kuullessaan naurun. Hän kuuli naurun ja sanoi…
Niin liberaaleja he olivat.
Kun luulin, ettei hän voisi ylittää sitä, hän katsoi valokuvaa,
yhtä maailman ensimmäisistä.
Se oli kuva valkoisesta miehestä plantaasilla.
Hän seisoi pellolla ja hymyili. Hän hymyili kuvassa.
Nainen katsoi kuvaa ja sanoi:
"Minä…
Jos olisin ollut siellä,
kun tuo tapahtui,
vannon, että jos olisin ollut siellä,
en olisi koskaan hymyillyt!"
Tiedätte, kun lause päättyy täysin odottamattomasti.
Luulin, että hän sanoisi: "Olisin taistellut vastaan."
"Olisin vapauttanut heidät." Ei.
"Olisin omistanut orjia, mutta en olisi nauttinut siitä."
Olisi vain itkenyt: "Anteeksi, että koet tämän.
Anteeksi. Sohvan takana on pölyä.
Mutta olen pahoillani. En kestä."
Se oli kyllä jotain. Sitten jatketaan. Olin siellä yli tunnin.
Lopuksi olin niin vaikuttunut omasta kysymyksestäni -
"kuka sinä olet, kun historia kutsuu",
että lähetin viestiä yhdelle parhaista ystävistäni, David Meyerille.
Hän oli ensimmäinen amerikkalainen ystäväni.
Hän tuli Etelä-Afrikkaan sattumalta 20 vuotta sitten. Se oli kouluprojekti.
Tapasimme ja ystävystyimme sattumalta.
Hän sai minut tulemaan Amerikkaan tekemään komediaa.
Loput on historiaa. Olemme olleet ystäviä siitä lähtien. Se on kaunis tarina.
Elämämme ovat hyvin erilaisia.
Hän on 195-senttinen hoikka valkoinen poika Pohjois-Carolinasta.
Hän on mukava ja vilpitön.
Siksi tykkään jekuttaa häntä.
Kun lähdimme näyttelystä, lähetin hänelle viestiä.
"Dave, pyytäisin sinulta palvelusta."
Hän vastasi: "Mitä tarvitset?"
Sanoin: "Jos orjuus palaa,
lupaatko ottaa minut orjaksesi ja kohdella hyvin?"
Hän vastasi: "Äijä, mitä?"
Sanoin: "Lupaatko ottaa minut orjaksesi ja kohdella minua hyvin?"
Hän kysyi: "Mistä sinä puhut?"
Sanoin: "Kyllä vai ei?"
Sitten näin ne kolme pistettä. Hän kirjoitti.
Kirjoitti.
Sitten hän soitti.
Vastasin. Hän kysyi: "Mistä sinä puhut? Mitä tapahtuu? Mitä tarkoitat orjuudella?"
"Haluan tietää. Jos orjuus palaa, lupaatko ottaa minut orjaksesi?"
"Mitä tarkoitat? Orjuus ei palaa."
"Niin väitettiin Haamujengistä. Vastaa kysymykseen.
Ottaisitko minut orjaksesi?"
Hän vastasi: "En. En ottaisi sinua orjakseni ikinä.
En omistaisi orjia ikinä.
En pitäisi orjia. Se ei ole oikein."
Sanoin: "Lopeta omahyväisyys. Haluan tietää, olisinko orjasi."
Hän sanoi, ettei tekisi niin. Sanoin, että selvä.
"Siis annat minun olla jonkun toisen orja.
Orjuus palaa, minut napataan ja minua ruoskitaan.
Olenko nyt Django kaduilla?"
Minua ruoskitaan, koska ystäväni ei käytä valkoisen etuoikeuttaan -
ja tee minusta orjaansa, jotta voimme hengailla.
"Olen pellolla, mutta voisimme pelata PlayStationilla.
"Voisimme pelata Call of Dutya kuten ennen vanhaan.
Mutta ei, sinä haluat olla niin woke, että toinen ruoskii minua."
Hän sanoi: "En." Kysyin: "Otatko minut orjaksesi?
Haluat, että minua ruoskitaan." Hän sanoi: "En. Hyvä on, kamu.
Jos orjuus palaisi, ottaisin sinut orjakseni ja kohtelisin sinua hyvin."
Sanoin: "Aha! Eli sinulla olisi orjia.
Minun pitää mennä." Hän sanoi: "Ei!"
Hän ei ole antanut anteeksi.
Kuka sinä olet, kun historia kutsuu?
Helppoa hypoteettisesti.
Kun siirrytään näyttelystä toiseen,
kuljetaan rekonstruktion ajan,
Jim Crow'n ja kansalaisoikeusliikkeen läpi.
Se on vaikuttavaa jo itsessään,
mutta koska "Minulla on unelma" -puheesta on kulunut 60 vuotta,
he ovat lisänneet näyttelyn Martin Luther Kingin elämästä.
Siellä näkee hänen kirjoituksiaan,
ajatuksiaan, päiväkirjojaan, kirjeitä muille ja yleisölle,
kirjeenvaihtoa ystävien kanssa, haastatteluja ja niin edelleen.
Hänen elämänsä on esillä yksityiskohtaisesti,
minusta harva on nähnyt sitä.
En halua puhua kaikkien puolesta,
mutta kun meille opetetaan MLK:sta,
se on hyvin steriili ja yksinkertaistettu versio hänen elämästään.
Eikö? Se vaikuttaa yksinkertaiselta ja väistämättömältä.
Kun tarina kerrotaan, se menee näin: "Oli mies nimeltä MLK.
Hän ei pitänyt näkemästään, hän marssi sillalla,
hänellä oli unelma ja hän eli onnellisena.
Hyvää MLK-päivää! Patjat puoleen hintaan.
Mutta hänen elämänsä ei ollut sellaista.
Kun ihmiset puhuvat siitä, he sanovat: "Hyvää MLK-päivää!"
Se kuulostaa melkein Disney-leffalta. Juoni on sama kuin Disney-leffassa.
"Tänä kesänä yksi mies ja yksi unelma muuttaa maailmaa.
"Minulla on unelma."
"Timothée Chalamet on Martin Luther King. Vain Disney+:lla."
Siltä se tuntuu.
Mutta sitten näkee hänen elämänsä,
hänen päiviensä yksityiskohdat -
ja asiat, joita hän ja hänen lähipiirinsä kokivat.
Hänet pidätettiin noin 29 kertaa neljän vuoden aikana.
Keksityillä syytteillä. Hänet jätettiin joskus yksin selliin -
ilman ruokaa, puhelinsoittoa tai mitään.
Joskus häntä hakattiin, joskus…
Miehen elämän näkee yksityiskohtaisesti. Hänet ajettiin pois kaupungeista.
Liittovaltion hallitus vainosi häntä. Itse J. Edgar Hoover, FBI:n johtaja,
nimesi Martin Luther Kingin Yhdysvaltojen vaarallisimmaksi mieheksi.
Sitten FBI käynnisti kampanjan, jolla he halusivat tuhota hänet.
He yrittivät rikkoa hänen ystävyys- ja työsuhteensa.
Pahinta oli, että he salakuuntelivat häntä.
He saivat selville, että hänellä oli salasuhde.
He soittivat hänen vaimolleen ja kertoivat asiasta,
koska he ajattelivat, että se tuhoaisi hänen avioliittonsa ja liikkeen.
FBI yritti levittää juoruja Martin Luther Kingistä.
Se muuttaa käsityksen järjestöstä täysin.
Eikö? FBI vaikuttaa niin vakavalta.
Nyt saatte oikean käsityksen.
He ovat J. Edgar Hooverin rakennuksessa aamulla.
"Mitä teet, Kowalski?" "Huumevalvontaa, johtaja."
"Entä sinä?"
"Kunnon rikoksia, erityisesti talousrikoksia."
"Entä sinä?" "Draamaa!"
Kaikki, mitä MLK:lle tapahtui, on esillä.
Osa on sisäistä hänen kirjoituksistaan, osa ulkoista, koska ihmiset tarkkailivat.
Yksi osio, joka kuvaa ajan kokemusta, on neljän vuoden jaksosta,
jolloin King ja muut mustat yrittivät saada palvelua ravintoloissa,
jotka erottelivat mustia eivätkä antaneet heille ruokaa.
He menivät ravintoloihin ja istuivat alas parhaat päällä.
Heitä ei palveltu. Heidät heitettiin ulos, heitä kirottiin ja päälle syljettiin.
Heidät hakattiin usein. He saivat aivotärähdyksiä ja vuotivat verta.
He menivät kotiin, peseytyivät ja tekivät sen taas.
Nyt sanomme: "He toimivat oikein. Katsokaa tulosta."
Mutta kun siitä lukee, tajuaa, ettei se ollut väistämätöntä.
Sen toimimisesta ei ollut takeita. Ei ollut merkkejä siitä, että se toimisi.
Silti he jatkoivat.
Kun tutkin hänen elämäänsä ja luin hänen töitään,
mietin, katuiko hän koskaan.
Katui hän koskaan sitä, mitä hän oli kokenut ja tehnyt?
Esimerkiksi kun hän maistoi valkoisten ruokaa.
Siihen asti se oli ollut teoreettista.
Mustia ei palveltu siihen mennessä niissä paikoissa. He vain toivoivat sitä.
Mutta he eivät olleet syöneet siellä. He istuivat tiskille, ja omistaja huusi:
"Jumalauta! En halua kaltaisianne. Mene pois, poju!"
Hän sanoi: "Minulla on unelma.
Unelmoin, että jonain päivänä ihonväristä huolimatta -
kaikki saavat istua täällä,
veljemme ja sisaremme, mustat ja valkoiset,
ja Amerikka lunastaa lupauksensa siitä, että kaikki ovat tasa-arvoisia. Unelmoin…"
"Turpa kiinni! Voititte. Lait muuttuivat. Katso televisiota. Tässä on ruokasi."
"Kiitos paljon."
"Voi paska.
Nyt minulla on uusi unelma.
Unelmoin, että valkoiset löytävät mausteet.
Unelmoin, että mustapippuria ei enää pidetä mausteena.
Unelmoin, että yhdymme kaikki -
päihittääksemme oikean valkoisen paholaisen, majoneesin."
Sen täytyi olla kiusallista.
Se ensimmäinen kävely ensimmäisen aterian jälkeen.
Martin ja hänen kaverinsa kävelivät parkkipaikalle.
Täysin hiljaa.
"Tämänkö takia, Martin?
Tämänkö takia?"
"Anteeksi, pojat. En tiennyt."
"Hitto, Martin! Tämänkö vuoksi meidät hakattiin?"
"Söitkö?" "Luulin, että se on herkullista.
Luulin, että siksi meitä ei päästetty. Anteeksi.
Sori, kamut. Minun mokani."
"Helvetti, Martin. Se maistuu masennukselta.
Tämänkö paskan takia olemme taistelleet?" "Anteeksi. Hyvitän tämän.
Ostetaan Popeyesia kotimatkalla."
Kuka sinä olet,
kun historia kutsuu?
Kiitos.
Elämän pulma on se,
että vaikka suuria asioita tapahtuu,
pienet asiat eivät lopu.
Vaikka isoja asioita tapahtuu, pienet eivät lopu.
Eikö?
Se on yksi elämän pulmista.
Kuinka paljon keskityt isoon ja kuinka paljon huomioit pieniä asioita?
Se kiteyttää sen hyvin minusta. Näin netissä kahden ihmisen keskustelun.
Joku postasi: "Valmistuin juuri, olen innoissani, sain pelkkiä kymppejä.
Bileet luonani, kaikki ovat tervetulleita."
Se oli vitsi. Netissä ei kutsuta kaikkia. Ihmiset alkoivat kommentoida.
Sitten joku kommentoi: "Ihanko totta? Bileet tällaisella hetkellä.
Tilannetajua. Katso ympärillesi. Onko nyt juhlan aika?
Nyt ei ole bileiden aika."
Siitä tuli iso riita.
Rehellisesti sanottuna ymmärsin molempia osapuolia.
Ymmärsin tunnetasolla.
Joku sanoi: "Miten voit juhlia,
kun tuntuu siltä, että maailma hajoaa käsiin?
Miten voit olla iloinen,
kun näyttää siltä, että kaikki normit ja instituutiot,
jotka muodostavat yhteiskunnan, ovat hajoamassa?
Yhteiskunnan luottamus on romahtanut. Miten voit juhlia?"
Mutta toinen sanoi: "Miten en voisi?
Olen rehkinyt koko elämäni saavuttaakseni tämän.
Olen vihdoin saavuttanut sen esteistä huolimatta.
Haluan nauttia tästä hetkestä."
Molemmat ovat oikeassa, vai mitä?
Molemmat ovat oikeassa.
Joka sairaalassa on osasto, jossa on juuri syntynyt vauva,
ja toinen, jossa joku on juuri kuollut.
Ilo uuden elämän alusta.
Epätoivoa rakkaan menettämisestä.
Kumpikaan ei ole väärässä.
Mutta kumpaan keskityt?
Sain vastauksen itselleni todella odottamattomasta paikasta.
Luin kirjaa. Siinä oli kertomuksia sotilaista,
jotka palvelivat ensimmäisessä maailmansodassa.
Siellä olleiden veteraanien haastatteluja.
Kirjassa käytiin läpi heidän kokemuksiaan.
Monet puhuvat juoksuhautasodasta,
joka on yksi kauheimmista tavoista käydä sotaa.
Se kesti vuosia.
Sotilaita tuli ja meni. Jokainen päivä saattoi olla heidän viimeisensä.
Kaiken tämän epätoivon keskellä -
lähes kaikilla sotilailla on yhteinen piirre, josta he puhuvat.
Lähes kaikilla.
He löysivät iloa juoksuhaudoissa.
He pitivät korttipeli-iltamia.
He pelasivat. He perustivat satiirisen sanomalehden.
He vitsailivat upseereista, sodan tapahtumista ja toisistaan.
Yksi älyttömimmistä jutuista oli, että kerran lehmä käveli taistelukentälle.
Ei-kenenkään-maalla. Ympärysvaltojen ja akselien välissä.
Molemmat osapuolet halusivat lehmän.
He huusivat saksalaisille.
"Me haluamme lehmän." Saksalaiset huusivat: "Me haluamme sen."
He sopivat. "Pelataan peliä.
Heitetään kolikoita ilmaan ja yritetään ampua niitä.
Se, joka osuu kolikkoon, saa pitää lehmän."
Englantilaiset sotilaat ampuivat kolikkoa.
Saksalaiset sanoivat: "Selvä, saatte lehmän,
mutta haluamme kolikot takaisin."
Englantilainen haki kolikot. "He tappavat minut."
Hän antoi ne saksalaisille ja juoksi takaisin juoksuhautoihin.
Kaikki sanoivat: "Hauska peli."
Tarinoita on paljon.
Jotkut sotilaat lauloivat toisilleen iltaisin.
He lauloivat vihollislinjojen yli toisille sotilaille.
Toiset sotilaat vastasivat laulamalla. Kuvitelkaa. Olet juoksuhaudassa.
Jalkasi mätänevät. Kaikki ovat väsyneitä ja peloissaan. Yhtäkkiä kuulet: "Say you…"
He löysivät iloa juoksuhaudoissa.
Tajusin, että he muistivat, minkä takia he taistelivat.
He taistelivat elääkseen, eivät taistellakseen.
Jos sen unohtaa, taistelussa ei ole järkeä.
Taistelemme ilosta ja itsemme löytämisestä.
Taistelemme seikkailujen ja hauskan puolesta.
Emme taistele vain taistelemisen vuoksi. Taistelemme elääksemme.
Vaikka suuria asioita tapahtuu,
se ei tarkoita, että pienet asiat loppuvat.
Terapeuttini sanoi, että olen deittailukelvoton.
Hän sanoi: "Trevor, se johtuu siitä, että olet varmaan deittailukelvoton."
Sanoin: "Sinäkään et tainnut pitää Grammyistä."
Hän sanoi sen istunnon lopussa, minkä pitäisi olla laitonta.
Terapeutit pudottavat pommin tapaamisen lopussa ja pistävät odottamaan.
"Siksi isäsi ei voinut rakastaa sinua." Kysyt: "Mitä?" Hän sanoo: "Aika loppui."
"Nähdään ensi kerralla." "Ei! Seuraava video!
En halua odottaa viikkoa. Haluan Netflix-terapiaa, en HBO:ta!"
Odotin kaksi viikkoa. Seuraavalla kerralla kysyin: "Mihin jäimme?
Ohita kertaus. Aloitetaan jo."
Hän sanoi: "Trevor, mietin sinua ja parisuhteita."
Puhuimme kyvyttömyydestäni ylläpitää suhdetta kauan.
Yritin ymmärtää syytä, ja hän sanoi: "Luulen, että olet deittailukelvoton."
Hän selitti. Hän sanoi: "Siihen on muutama syy.
Työskentelet liikaa. Rakastat työtäsi, mutta se ei luo hyvää tasapainoa."
Hän sanoi myös, että matkustan liikaa.
Vankassa suhteessa on tärkeää olla samassa paikassa.
Mutta rehellisesti sanottuna ne ovat vain lisukkeita.
Pääateria ja todellinen ongelma on se,
että kuten terapeutti sanoi,
en pysty pitämään -
ajatuksiani pääni sisällä.
Hän opetti, että yksi pitkän ja onnistuneen suhteen avaimista on se,
että tietää, milloin ajatella ja milloin puhua.
Niin.
Sanoin, ettei minulla ole sitä pulmaa.
Hän sanoi: "Sinulla on usein ajatuksia, jotka sanot ne heti ääneen.
Ajattelet ja sanot sen heti." Trump sanoi: "Älä muuta viserrä, typy."
Sanoin, ettei se ole ongelmani.
Hän sanoi, että hänellä on muistiinpanoja.
Hän sanoi: "Käydään läpi esimerkkejä."
Yksi esimerkki oli todella… Hän oli oikeassa.
Se tapahtui eksäni kanssa.
Se oli se särö, joka johti suhteen päättymiseen.
Se ei ollut se hetki, mutta se aiheutti lopputuloksen.
Valmistauduimme menemään nukkumaan.
Se oli harmiton ilta.
Harjasimme hampaat ja menimme peiton alle.
Ennen kuin sammutimme valot, aloimme jutella ja meillä oli mukavaa.
Tiedättehän hetket rakkaan kanssa,
kun uppoaa tarinoihin, joita ei ole koskaan kertonut,
ja tunteisiin ja nauruun. Tuntee rakastuvansa yhä enemmän.
Makasimme tyynyillä ja katselimme toisiamme.
Hän tuijotti minua.
Yhtäkkiä hän sanoi: "Saanko kysyä jotain?"
"Joo, totta kai."
Hän kysyi:
"Jos voisit muuttaa minussa yhden asian,
mitä muuttaisit?"
Olen sittemmin oppinut,
että tähän kysymykseen on oikea vastaus.
Niin, vain yksi oikea vastaus.
Riippumatta suhteenne ainutlaatuisuudesta, siihen visailukysymykseen on yksi vastaus.
Nainen sanoo sinulle: "Jos voisit muuttaa minussa jotain, mitä muuttaisit?"
Oikea vastaus on: "En mitään."
Olisittepa olleet kanssani sinä iltana.
Kyllä.
Oikea vastaus on: "En mitään."
Sanot: "En mitään, muru. En muuttaisi sinussa mitään,
koska olet täydellinen sellaisena kuin olet.
Jos mitään… Voinko puhua suoraan?
Muuttaisin itseäni.
Muuttaisin itseäni,
jotta voisin vastaanottaa rakkautesi, jota annat niin epäitsekkäästi.
Sen minä muuttaisin."
Se on täydellinen vastaus, jos haluat käyttää sitä.
Joo.
En antanut sitä vastausta.
Ei. Sanoin sen, mitä ajattelin.
Hän katsoi minua ja sanoi: "Jos voisit muuttaa minussa yhden asian,
mitä muuttaisit?"
Minä sanoin: "Yksi asia.
Yksi asia."
"Yksi asia. Se on vaikeaa. Yksi asia.
Vain yksi. Odota, mietin.
Jos voin muuttaa vain yhden asian. Mitä muuttaisin? Selvä. Keksin sen.
Jos voisin muuttaa sinussa vain yhden asian,
muuttaisin tapasi kommunikoida -
seksin aikana."
Hän kysyi: "Että mitä?"
Sitten se lähti vyörymään.
Olin väärässä. Älkää tuomitko minua.
Tiedän, että olin väärässä. Kerron, mitä päässäni liikkui.
Ensinnäkin luulin, että se oli oikea kysymys.
Toiseksi yritin ilmaista tunteen, joka minulla oli.
Tunsin usein hämmennystä ja joskus turhautumista,
kun meillä oli intiimejä hetkiä.
Olisimme intiimissä tilanteessa, ja hän sanoisi… En yritä olla rivo.
Hän sanoi: "Tulen."
Se on muuten paras lause, jonka nainen voi sanoa miehelle.
Mies ei halua kuulla mitään enempää kuin tuon lauseen.
Kun sanotte sen, olemme saavuttaneet miehuuden huipun.
Olemme onnistuneet. Olemme perillä. Kun sanotte niin, olemme Tarzaneita.
Se on siinä.
Se on niin vaikuttavaa meille,
että saavutamme miehuuden tason, jota emme tienneet olevan olemassa.
Sanokaa se, niin meistä tulee vahvempia.
Päihitämme uusia asioita. Väsymys katoaa.
Unohdamme sen krampin.
Missä tahansa tilanteessa.
Joskus emme saa henkeä.
Joskus nenämme on tukossa, ja…
Siinä tilanteessa etenemme hengenvedosta toiseen.
Teemme työtämme ja kun happi loppuu, nousemme pintaan kuin valaat.
Ponnahdamme ylös -
ja sitten sukellamme takaisin nautintosi syvyyksiin.
Se sopii. Jokainen mies on löytänyt oman rytminsä, eikö?
Naiset, ymmärtäkää, että etenemme henkäyksestä toiseen.
Kun sanotte, että tulette, ajattelemme, että nyt ei ole aika hengittää.
Tämä on kutsumukseni. Minulla on yksi hengenveto. Käytän sen."
Pidätämme hengitystä ja jatkamme.
Jatkamme ja jatkamme ja yritämme saada teidät tulemaan.
Eksäni sanoi: "Tulen." En tiennyt silloin,
että hän tarkoitti:
"Toimintasi on varsin miellyttävää, ja haluaisin sinun jatkavan.
Jatka samaan malliin,
samalla rytmillä ja mieluiten samalla paineella.
Älä innostu, koska sanoin niin. Älä muuta mitään.
Tee juuri sitä, mitä teet nyt, koska olet oikeilla jäljillä.
Hyvin menee, kamu. Jatka.
Ennen olit ihan hukassa, mutta nyt menee hyvin.
Jos teet näin, on hyvät mahdollisuudet, että saavutan kliimaksini.
Jatka vain. Hyvin menee. Uskon sinuun. Olet lähellä."
Sitä hän tarkoitti.
Mutta se on hämmentävää.
Se on hämmentävää, neidit, koska sanotte näin: "Tulen."
Ymmärrän nyt, että kun nainen sanoo "tulen",
hän sanoo sen kuin bussipysäkillä. "Bussi tulee."
Se tarkoittaa, että olet oikeassa paikassa ja bussi tulee kohdallesi.
Bussi tulee tähän.
Mutta ajankohta on se ongelma. Emme kommunikoi ajankohdasta.
Miehet ovat aika kirjaimellisia siitä.
Naiset puhuvat teoreettisesti. "Minä tulen."
Se tarkoittaa vain, että suunta on oikea.
Siinä voi kestää kolme minuuttia.
Hän voi tulla 15 minuutin kuluttua.
Ehkä seuraavassa suhteessa.
Kukaan ei tiedä.
Ymmärtäkää, naiset, että emme hengitä.
Emme hengitä. Pidätämme hengitystä. Olemme äärirajoilla.
Hengitystä tarvitaan elämiseen.
Siksi miehet elävät kymmenen vuotta vähemmän.
Olemme pidättäneet niin paljon hengitystä odottaessamme.
Ei ole väärin, jos sitä ei tapahdu.
Emme tienneet, koska olemme kirjaimellisempia.
Olemme simppeleitä otuksia. Sitä se on. Kuin koira. "Missä pallo on? Tuolla."
Kun mies sanoo, että hän tulee, se tarkoittaa, että hän on tulossa.
Hetki on käsillä, naiset. Sitä tarkoitan.
Kun mies sanoo, että hän tulee, se tapahtuu nyt.
Ei ole muuta hetkeä.
Ei ole mainoskatkoa tai taukoa.
Tuleminen tapahtuu juuri nyt. Ette ehdi räpäyttää silmiänne.
Jos astutte tielle, bussi ajaa päälle. Se on siinä.
Bussi on siinä nyt.
"Missä bussi on?" Tuossa se on.
Kun hän sanoo, että hän tulee, se on siinä.
Joskus se on jo tapahtunut. Niin se on.
Joskus se on jo tapahtunut. Se on totta.
Joskus se on jo tapahtunut, ja yritimme estää sen. Käräytämme itsemme kuin lapset.
Se on aikamuotovirhe. "Äiti, aion rikkoa jotain keittiössä."
Se on jo rikki.
Siksi pahin asia, jonka voitte sanoa, on: "Ei vielä."
Ei, vielä on jo tapahtunut!
Vielä on jo ohi.
Miehuutemme on murskattu sillä pienellä lauseella.
Sanotte: "Ei vielä." Yritämme, mutta emme voi. Se on ohi.
Se hiipuu. Tiedämme sen.
"Teen sen silti." "Miten niin?"
"Teen sen silti." "Et odottanut!"
"Olen mies. Teen, mitä lystää. Et voi määrätä, milloin teen sen."
"Etkö välitä minusta?" "En välitä…"
Siksi olen yhä sinkku.
Olitte mahtavia, D.C. Kiitos, että tulitte.
Kiitos, että tulitte. Ihanaa illanjatkoa.
Hyvää yötä.
Tekstitys: Anna Kvitten