Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Det har været en interessant tid.
Ja.
Lad mig være ærlig.
Jeg havde planlagt et helt andet show.
Ja, et helt andet show.
Da jeg planlagde showet i Washington D.C.,
havde jeg et helt andet forhold til Det Hvide Hus.
Jeg havde planlagt et andet set.
Jeg ville fortælle jokes om at spille pickleball.
Og ja, så skete livet.
Til dem, der ikke ved, hvordan det skete, vil jeg prøve at forklare det.
Jeg var vært for Grammy Awards.
Det var sjovt. Rigtig sjovt.
Og så var det ikke.
Jeg var vært og skulle flyve tilbage til østkysten for at lave shows.
Jeg bruger ikke Wi-Fi, når jeg rejser.
Jeg slapper af.
Så landede jeg i Boston.
Det gik op for mig, at mit liv havde ændret sig,
da nogen gik forbi mig på flyet, mens jeg pakkede min computertaske,
og han tog fat i skulderen på mig og sagde: "Trevor, kæmp.
Du kan godt. Kæmp. Kom så."
Så jeg virkelig så presset ud?
Da jeg gik gennem lufthavnen, gav folk mig tommelfingeren op.
"Ja, kom så, du kan godt."
"Hey. Ja!"
Bortset fra sorte. De sagde bare: "Hey, mand."
Så tændte jeg min telefon.
Og ærligt talt troede jeg, den var gået i stykker.
Den vibrerede, før ikonerne dukkede op.
Det var Apple-logoet, og min telefon…
"Hvad fanden?" Der var notifikationer overalt.
"Er Michael Jackson død igen? Hvad er der sket?"
For alle mine apps gik amok.
Det var iMessage, WhatsApp, Twitter, Instagram.
Selv Uber Eats sagde: "Der er noget vildt på vej."
Jeg tjekkede mine beskeder, og alle, jeg har mødt i mit liv, havde skrevet.
Alle fra børnehavepædagoger og fremefter.
"Trevor, er du okay?"
"Hvor er du? Så du det?"
"Trevor, ring til mig!" "Ring ikke til mig."
"Trevor, hvad sker der?" "Så du det?"
En skrev: "Så du, hvad Trump sagde?"
Og jeg tænkte: "Hvad sagde Trump? Hvad har Trump nu sagt?
Lad mig se. Hvad sagde Trump? Mig?"
Det er anderledes i skudlinjen. Det må jeg erkende.
Det er ret vildt. Jeg…
Jeg var vært på The Daily Show i syv år. Og i syv år…
…dækkede vi nyheder og politik i USA.
Det er showet.
Og i den tid var Donald Trump i nyhederne hele tiden.
Jeg regnede med, at han måske ville sige noget om mig.
Det gjorde han ikke, og det var fint.
Så forlod jeg The Daily Show.
Og jeg slappede af som en idiot i en gyserfilm.
Jeg skulle være vært for Grammyerne.
"Dejligt. Det er et musikshow. Meget mere afslappet."
Men præsidenten ser Grammyerne.
Ja, og han var ikke glad.
Han var slet ikke glad. Nej.
Han havde skrevet et langt opslag,
hvor han lavede en Google-anmeldelse af min præstation.
Den var ikke kort.
Det var en hel…
Jeg læser det hele op, for jeg vil ikke fejlcitere noget.
Jeg læser…
Det her så jeg, da jeg søgte på mit og hans navn.
Det var et opslag på Truth Social fra @realDonaldTrump.
Donald Trump ejer Truth Social.
Så han burde da have @DonaldTrump.
En anden fik det, og han sagde: "Fint, realDonaldTrump."
Her er, hvad der stod:
"Grammy Awards er det VÆRSTE!"
Når jeg råber, er det med store bogstaver, så I kan føle, hvad jeg oplevede.
"Uudholdeligt at se på." Så noget af det var godt.
"CBS er heldige, at det skrald ikke er på deres kanal mere.
Værten, Trevor Noah, hvem han så end er…"
Det er lidt bitchy.
Jeg ved, hvad han prøvede på, men han gjorde det ikke ordenligt.
Man kan ikke sige: "Værten, Trevor Noah, hvem han så end er."
For det er præcis, hvem jeg er.
Han ville nedgøre mig,
men du sagde mit fulde navn og min jobtitel den aften.
Man kan ikke nedgøre og være vag og specifik på samme tid.
Sådan fungerer det ikke.
"Hvem han så end er."
Jeg er, som jeg er.
Der er intet "end". Det er præcis, hvem jeg er.
"Trevor Noah, værten. Personnummer 4576728135.
Hvem han så end er." Nej, det er mig.
Man bruger ikke det udtryk, når man ved det.
"Hvem han så…"
Man siger det, når en fremmed rider gennem byen og tager din datters mødom.
Så bruger man den sætning.
"Jeg slår den mand ihjel, hvem han så end er!"
Det er sjovt at skifte til feudalt engelsk midt i et opslag.
Han siger: "Hvem han så end er.
Fee-fi-fo-fum.
Jeg lugter blodet af en sydafrikaner."
Det er underligt.
Han sagde: "Værten, Trevor Noah, hvem han så end er,
er næsten lige så dårlig som Jimmy Kimmel."
Stakkels Jim. Jeg kan godt lide Jimmy.
Og nu, på grund af mig, får han lidt spredehagl.
Han passede sig selv derhjemme.
Han arbejder ikke om søndagen.
Pludselig er hans telefon…
"Næsten lige så dårlig som Jimmy Kimmel til Academy Awards, som ingen ser."
Han fortsætter.
"Noah sagde noget USANDT om mig,
at Donald Trump og Bill Clinton tilbragte tid på Epstein Island."
"FORKERT!"
Lad os lige få noget på det rene.
Jeg sagde ikke, at Trump og Clinton var på Epstein Island.
Det sagde jeg ikke.
Jeg lavede en joke til Grammyerne. En af mange jokes.
Den kom, efter Billie Eilish lige havde vundet Årets Sang.
Og jeg sagde: "Tillykke, Billie Eilish, Årets Sang.
Det er en pris, som alle kunstnere vil have
næsten lige så meget, som Donald Trump vil have Grønland.
For nu, hvor Jeffrey Epstein er væk,
må han hænge ud med Bill Clinton på en ny ø."
Okay? Det var det, jeg sagde.
Jeg sagde ikke, han var på øen.
Jeg sagde, han ville have sin egen ø.
Det var jo en joke, for han ville ikke tage med Bill Clinton.
Grønland er ikke som Epstein Island.
Et helt andet klima, en helt anden stemning.
Han siger: "Og Bill Clinton var på Epstein Island.
FORKERT!
Jeg ved ikke med Bill…"
Mens han kalder mig en løgner, siger han: "Han er en løgner!
Bortset fra det med Bill. Det må vi se på.
I ved, hvordan han er."
"Men jeg har aldrig været på Epstein Island eller i nærheden."
Det er ikke nærheden til Epstein Island, folk går op i.
Det er nærheden til ejeren af Epstein Island.
Det er ikke landet, der er problemet.
"Hvor var du i Caribien? Epstein Island?" "Nej, Jamaica." "Afsløret!"
Nej.
"Eller i nærheden.
Og før aftenens falske og æreskrænkende udsagn
er jeg aldrig blevet anklaget for det."
Virkelig?
Var jeg den første?
Før mig havde ingen nævnt Donald Trump og Jeffrey Epstein.
Jeg var den første.
Jeg er grunden til, at hans navn nævnes 5.000 gange i filerne.
Jeg satte dominobrikkerne op, og jeg væltede dem.
"Ikke engang af fake news-medierne. Noah, en total taber…"
Miav.
"…må hellere hurtigt få styr på sine fakta.
Jeg får mine advokater
til at sagsøge denne stakkels, patetiske, talentløse M.C.
og få en masse penge ud af ham."
Og et dollartegn. Hvad siger det?
"Spørg lille George Slopadopolus og andre, hvordan det gik. Spørg også CBS.
Gør dig klar, Noah.
Jeg vil hygge mig lidt med dig.
Præsident DJT."
Ja, den sidste linje er lidt speciel.
Ja, det er…
"Gør dig klar, Noah.
Jeg vil hygge mig lidt med dig."
Hvis man ikke vil lyde som en seksuel afviger…
…ville jeg ikke vælge den sætning.
"Jeg vil hygge mig lidt med dig,"
siger man lige efter, man har spændt dildoen på hovedet.
Så ja, det var min mandag.
Og jeg var faktisk ikke så bekymret.
Donald Trump ser ofte tv,
bliver sur over noget, poster om det, og ofte går han videre.
Der måtte komme noget andet, ikke?
For på mange måder er han som et egern, der ser tv.
Ja. Han er helt…
Ja, samme størrelse hænder.
Så jeg tænkte: "Der kommer noget andet. Det ændrer sig."
Og det gjorde det.
Næste dag var emnet i Det Hvide Hus regeringens nedlukning.
En truende nedlukning.
USA's regering er altid på randen af nedlukning.
I burde skifte til et familieabonnement.
Taletidskortet virker jo ikke.
De interviewede præsidenten om det.
Det er et seriøst emne.
Og midt i en samtale om regeringens nedlukning
råber en journalist bagerst i lokalet:
"Hr. præsident, vil du sagsøge Trevor Noah for det, han sagde til Grammyerne?"
Jeg tænkte: "Røvhul."
Jeg var videre.
Jeg tænkte på den unge fyr, der sagde:
"Lærer, du glemte at give os lektier for."
Trump svarer:
"Trevor Noah sagde, jeg var på Epsteins ø. Jeg sagsøger ham. Taber."
Ja. Så nu bliver jeg måske sagsøgt af USA's præsident.
Ja.
Jeg ved ikke, om det er et "juhu" eller et "buh".
Lad mig være ærlig.
Jeg ved ikke, hvad jeg skal tænke, for jeg ved ikke, hvordan det vil gå.
I normale tider ville jeg være selvsikker. Donald Trump ville sagsøge mig.
En dommer ville afvise det af mange grunde.
Ytringsfrihed, jokes, satire.
Alt det er dækket i en normal tid.
Donald Trump sagsøger mig. Okay.
Men nu er det ikke bare Donald Trump, men USA's præsident, Donald Trump.
Hvad betyder det?
Skal jeg anke?
Vi kommer i Højesteretten.
Jeg går ind. Han venter på mig.
Han siger: "Hils på mine små venner."
Jeg ved det ikke.
Ingen ved det.
Med ham er der ingen, der ved det.
Vel? Spørg bare Nicolás Maduro.
Tidligere præsident i Venezuela og nuværende fange i New York City.
Ja, han var præsident i Venezuela.
Og så pludselig var han ikke.
Historien er endnu vildere.
Det, der skete… I kan tjekke det.
Nicolás Maduro var på tv og gav et interview.
Han jokede med, at folk truede ham og hentydede til Trump.
Han sagde: "Jeg skal nok klare den."
Så spillede han en sang. Ingen krig, bare fred.
Og så begyndte han at håne Trump ved at lave Donald Trumps dansetrin.
Altså, dansetrinnet.
Ja, han gjorde det.
Han kom ind og lavede…
I kender det. Dobbeltonani.
Trump så det og sagde: "Hent den mand."
"Hent den mand."
Militæret hentede Maduro og satte ham i fængsel.
Ikke bare et fængsel. Et fængsel i Brooklyn.
Det samme fængsel, hvor de huser Diddy.
Tænk engang.
Jeg troede, jeg havde problemer.
Nicolás Maduro… Han har…
Tænk på ironien i hans situation.
Han var vidne til, at USA
rullede den mest brutale udvisningskampagne ud nogensinde.
Og midt i det er du den eneste immigrant, de importerer.
Maduro er nok den eneste immigrant, der støtter ICE.
Han ringede til dem med sit ene opkald. "Hej, ICE. Kom og hent mig.
Kom nu. Jeg flyver selv. Lad os samarbejde.
Kom nu. Vi kan godt, venner."
Man ved ikke, hvordan det ender.
Ingen ved det længere.
Sikket twist. Kan I forestille jer det?
I årtier regerede du dit imperium med hård hånd.
Du terroriserede folk omkring dig.
Du var voldelig, men blev aldrig straffet.
Og nu har de taget al din olie,
og du er i samme fængsel som Nicolás Maduro.
Er det ikke bare surt?
En positiv ting ved hele situationen er…
…at nu ville være det perfekte tidspunkt for en invasion fra rummet.
Der er aldrig et godt tidspunkt,
men hvis jeg skulle vælge, ville jeg sige, at det er nu.
Ja.
Hvis rumvæsnerne invaderer, er det ikke godt for os.
Vi har ingen chance.
Hvis de kan rejse gennem rummet, betyder vores våben intet.
De irriterer dem nok bare.
De kommer. Vi har set, hvordan det går.
De flyver ind. De sprænger alt i luften.
Vi har set Independence Day. Vi kender det.
Selv Will Smith kan kun give én lussing ad gangen.
Hvad gør vi så? Jeg tænker på det hele tiden.
Jeg tænker på invasioner af rumvæsner hele tiden.
Det er mit Romerrige.
Hvad skal vi gøre?
Jeg tænkte aldrig på det før.
I Sydafrika tænkte jeg aldrig på det.
Men i USA er det en reel ting.
For når rumvæsnerne kommer, er det her, de kommer.
De flyver direkte til Washington D.C. og sprænger Det Hvide Hus.
Så tager de til London og sprænger Big Ben i luften.
"I ved, hvad klokken er slået!"
Så sprænger de andre vartegn i luften.
Det er en ting. USA først. Jeg forstår det. Ja.
Da jeg var i Sydafrika, tænkte jeg aldrig over det.
Jeg vidste, hvor de ville tage hen.
De sprænger verden i luften. Men de kommer ikke til Afrika.
Ja. I har set filmene.
De invaderer aldrig Afrika.
Jeg så de film og ventede.
I filmen sagde præsidenten:
"Borgere på Jorden, rumvæsner invaderer vores planet."
Man ser rumvæsnerne invadere.
"Er Afrika ikke på planeten? Hvad sker der?"
Kan I nævne en film, hvor de invaderer Afrika?
District 9!
Nej. Hvad?
District 9!
District 9?
Nej.
Du skal sgu ikke ødelægge mit show.
Deroppe på balkonen som en konge.
"District 9, siger jeg dig. Hug hovedet af ham."
District 9 er et godt forsøg, men nej.
Hvis du husker handlingen i District 9, invaderede rumvæsnerne ikke Afrika.
Rumvæsnerne nødlandede i Afrika.
Så prøvede de at flygte resten af filmen.
For vi er ikke til at spøge med.
Hollywood er bare for meget.
"Hvad er det værste, der kan ske for rumvæsener?"
"Hvad hvis de blev fanget i Afrika?"
Rumvæsner invaderer aldrig Afrika. Det har de aldrig gjort.
Jeg troede, de havde ondt af os.
Som barn elskede jeg de film.
Det gør jeg stadig.
Men som barn elskede jeg virkelig de film.
Jeg så alt med rumvæsner.
Og min mor lavede en stor skål popcorn til mig derhjemme.
Vi sad sammen i sofaen. Hun så alle filmene med mig.
Hun hadede dem, men der stod "uegnet for børn",
og det tog hun meget alvorligt.
En dag gik hun forbi, og de sagde:
"Denne film er uegnet for børn."
"Den må jeg se."
Og så gjorde hun det med alle film derefter.
Nogle gange måtte jeg kalde på hende.
Et program startede tilfældigvis på tv. "Uegnet…" "Mor!"
Hun kom ind, og jeg sagde: "Gør mig egnet!"
Men efter fem minutter gjorde jeg hende egnet.
Hun sad der hele filmen og sagde:
"Hvad sker der, Trevor? Hvem er de? Hvorfor gør de det der?"
"Mor, jeg er her med dig. Jeg startede filmen med dig."
Hun lavede en stor skål popcorn.
Vi satte os, og filmen startede.
Rumvæsnerne kommer. "Rumvæsnerne invaderer Jorden."
De sprængte alting i luften.
Og jeg sad der med mine popcorn: "Førsteverdensproblemer."
Som lille tænkte jeg: "Hvorfor ser man dem aldrig i Afrika?
Fordi de har ondt af os."
Jeg troede, de havde ondt af Afrika.
Rumskibet fløj over hvert kontinent for at sprænge det i luften.
Over det afrikanske kontinent sagde de to rumvæsner i cockpittet:
"Klargør fotonlaserne."
"Klar på din kommando."
"Tre, to, en."
"Vent. Jeg tror, vi har gjort det her.
Vi har været her."
"Negativ. Spræng det i luften."
"Hvad skal jeg sprænge i luften? Se lige det lort.
Hvad sker der? Hvad skal jeg sprænge? Hvem gjorde det?"
"Jeg tjekker lige. Det var briterne."
Ja!
Tag den, Storbritannien.
#GlemAldrig.
De der rumvæsenfilm.
De gjorde mig glad, men skræmte mig.
For hver gang det gik dårligt, fløj rumvæsnerne ind og erobrede Jorden.
Vi vinder med held i film, men i virkeligheden ved jeg ikke.
Det er ikke godt. Vi har ingen chance.
Hvis rumvæsner invaderer, har vi intet håb.
Eller det havde vi ikke.
Nu har vi.
Og det hedder Donald J. Trump.
Hvem han så end er.
Jeg kan ikke lide det, men det er den eneste vej.
Ja.
Så snart rumvæsnerne invaderer, ved vi, hvordan det starter.
Det store moderskib flyver ind i vores kredsløb.
Det skygger for solen.
De har en kæmpe højtaler under skibet, der spiller musik.
Det skaber stemning.
Et rumvæsen spiller på et lille orgel. "De er ikke klar til det her!"
Ja!
De parkerer skibet og sender et spejderskib med dårlige nyheder.
Det lander sådan…
De kommer ud: "Før mig til jeres leder."
De møder og dræber lederen, og så er det slut.
De vælger normalt det mest irriterende rumvæsen.
Man skal være kæphøj nok til at tro, at man kan tale med lederen.
På rumskibet vælger de den mest irriterende.
De siger: "Okay. Hvem skal vi sende ned til den planet?"
"Karen er den bedste til det her." "Karen, du skal ned."
"Hvorfor er det altid mig? Jeg hader det.
I sender altid mig. Jeg vil tale med manageren."
"Hun er perfekt."
De sender hende ned og giver os de dårlige nyheder.
Med Trump har vi håb, men vi skal handle hurtigt.
Så snart de siger, at rumvæsnerne er her, og NASA siger, de er i vores kredsløb,
handler vi sammen som en planet.
Og det, vi skal gøre, er at gøre Donald Trump til verdens konge.
Nogle af jer er forvirrede, men han stiller ingen spørgsmål.
Vi tager til Det Hvide Hus.
"Hr. Trump, du er nu verdens konge."
"Jeg vidste det."
Vi giver ham en Burger King-krone og venter på rumvæsnerne.
De lander og kommer ud. Den ene siger: "Før mig til jeres leder."
Vi siger: "Ja, velkommen til Jorden. Kom med og mød lederen."
"Tag mig med." "Ja. Vi tager dig med.
Du ser godt ud. Er du på Ozempic?
Kom og mød lederen."
Vi tager til Det Hvide Hus. "Kong Trump, det her er rumvæsnet.
Rumvæsen, det her er kong Trump."
"Er du herskeren over denne planet?"
Han vil sige: "Det er rigtigt.
Jeg er herskeren over denne planet.
Jorden, eller som jeg kalder hende, Store Blå.
Smukke Blå, der svæver i rummet.
Hun er deroppe og snurrer rundt.
Hun snurrer så hurtigt.
De siger, vi snurrer. Jeg mærker det ikke, men det siger de.
Vi snurrer rundt, folkens. Så hurtigt. Og vi er oppe i rummet.
Vi har en smuk akse lige gennem midten af planeten.
En stor, smuk, lang akse. De laver ikke akser som den længere.
Det gør de virkelig ikke.
Vi har den akse, og den hælder.
Hvis jeg styrede den, ville jeg rette den ud. Helt ud.
Men det er okay. Tak, Obama.
Og den svæver oppe i rummet.
En smuk planet. Smukke Blå.
Vi har en lille måne. Så I månen? Smuk måne.
En smuk måne. Som en brystvorte.
Det ligner et bryst, der svæver i rummet.
Der burde være to. Altid to bryster. Bedre end ét.
Men ét er bedre end intet.
Må jeg sige bryster? Jeg sagde det bryster.
Jeg er planetens hersker.
Hvad vil I? Hvad kan jeg gøre for jer?"
De ville sige: "Undskyld, vi vidste ikke, den allerede var invaderet."
Og sådan overlever vi.
Det ville ikke være et chok, hvis han var et rumvæsen.
Vi ville blive lettede.
Folk ville sige: "Åh gud, det er derfor."
Hvis to rumvæsner, der lignede ham,
en mor og far-version af ham, landede og sagde:
"Hjælp os, vi efterlod vores søn her for mange årtier siden.
Hvor er vores baby?"
Vi ville sige: "Kom her. Hent jeres baby."
Han er fra en anden verden.
Og nu lever vi i historien.
Tænker I nogensinde over det?
Vi lever alle sammen i historien.
Og ikke bare historien som i den tid, der er gået.
Det er den kedelige historie: "Og så slog folk sig ned her."
Ja, men jeg taler om historie, hvor der skete noget vildt.
Når man læser og tænker: "Hvordan var det?"
Vi er i den tid.
Det er vi alle.
Min historie er forfærdelig nu.
De optager alt i Det Hvide Hus. Det gemmes til eftertiden.
Om 300 år vil forskere studere gamle præsidenter og Det Hvide Hus.
"Hvordan var det for 300 år siden?"
"Jeg ved det ikke, men Grammy-værten var forfærdelig."
"Ja, en total taber, åbenbart."
"Og en kanin optrådte til Super Bowl. Også forfærdelig."
"Helt forfærdelig. Sikken tid."
Det mærkelige ved at leve i historien er,
at det er meget mindre forudsigeligt, når man selv er i det.
Når vi læser eller lærer om historie,
bliver det ofte præsenteret, som om det var uundgåeligt.
Man læser historierne og tror, de altid ville ende sådan,
fordi de endte sådan.
Hvis jeg spurgte folk: "Ville nazisterne altid tabe?"
"Ja, selvfølgelig."
Men dengang troede folk, at nazisterne ville vinde.
På et tidspunkt så det ud til, at de ville vinde.
Når man er i historien, er det en anden sag.
Når jeg er i Washington D.C.,
kan jeg godt lide at besøge museet for afroamerikansk historie.
Og…
Hvis I aldrig har været der,
så er det en af de mest bevægende oplevelser nogensinde.
Det er et museum, der er helt unikt af flere grunde.
For det første er det den mest komplette fortælling
af sortes historie i USA.
Det er historie, men den bliver ofte ikke fortalt.
Man kan ikke vælge sin egen oplevelse, som i andre museer.
Normalt kan man vælge. "Dinosaurer eller rummet? Du vælger."
Der guider de din rejse gennem tiden.
Når man kommer til museet, starter man ved de første sorte i USA,
og så bevæger man sig frem til i dag.
Det starter under jorden, bogstaveligt talt,
og det starter selvfølgelig med slaveriet.
Så bevæger man sig gennem tiden, og til sidst kommer man til Oprah.
Det museum får dig virkelig til at stille dig selv spørgsmål.
Jeg var der på min seneste tur, og jeg gik gennem den første etage.
Det er under jorden, og det handler om slaveriet,
den transatlantiske slavehandel og den underjordiske jernbane.
Det er en følelsesladet rejse.
Smertefuldt, det er undertrykkelse, og så er der et øjeblik, hvor man kan se,
at folk rejser sig og kæmper for det, de tror på, og vinder.
Det er så medrivende, at folk oplever det på flere måder.
Der var to børn ved siden af mig, måske 14 år gamle,
og de havde en samtale, jeg overhørte.
Den ene sagde til den anden:
"Ville du have været slave, hvis du havde levet dengang?"
"Hvad? Nej, de ville have fået fat i den forkerte.
Jeg ville have tæsket dem. Vil du gøre mig til slave?"
"Du lyver." "Jeg havde tæsket dem."
De griner og snakker.
Enten er det ungdommens illusioner, som er nødvendig for en revolution,
ellers ville de være sådan. Det var lige meget.
Jeg elskede, at de stillede spørgsmålet.
Hvem vil du være, når historien kalder?
På grund af dem stillede jeg mig selv spørgsmålet, og…
Jeg skal nok arbejde på min selvtillid, for svaret var ikke heroisk.
"Trevor, hvad ville du gøre under slaveriet?"
Jeg ville sige: "Jeg ville have arbejdet hårdt
og set, hvad der skete."
Jeg ville ikke have været en helt.
Nogle siger: "Hvis jeg var i butikken, da de røvede den, ville jeg…"
Det har jeg ikke i mig.
Jeg ville være i marken og arbejde hårdt, og jeg ville passe mig selv.
Manden på hesten ville sige: "Pluk den forbandede bomuld!"
"Ja, mester. Jeg plukker bomuld. Jeg plukker løs."
Men når han red væk, ville jeg virkelig svine ham til.
"Den idiot…
Er han tilbage? Nej."
Men jeg havde ikke været en helt.
En rigtig helt ville gøre noget. Det ville Harriet Tubman.
Hun ville sige: "Hey, Trev."
Jeg ville sige: "Hej, Harriet. Hvordan går det?"
"Ad helvede til."
"Åh nej, hvad er der sket?"
"Slaveriet. Hvad mener du? Er du dum?"
"Jeg skulle ikke have spurgt. Nå. Hvad så, Harriet?"
"Jeg ville bare sige, at vi tager afsted i nat."
"Hvem er 'vi'?"
"Os alle sammen, Trevor. Vi skal væk herfra. Vi smutter."
"Harriet, manden på hesten siger, vi ikke må tage afsted.
Han kan ikke lide, når vi tager afsted.
Han har nok separationsangst. Han burde tale med nogen om det.
Men han sagde…" "Jeg er sgu ligeglad. Vi skrider herfra.
Bliver du?"
"Ja, jeg tror, jeg bliver og ser, hvordan det går."
"Ser, hvordan det går? Seriøst? Kommer du ikke?"
"Nej, jeg…"
"Jeg kan ikke tro dig. I lysebrune er alle sammen ens."
"Hvad?" "Ja. Du er bange, ikke? Du er en bange lille kælling."
"Jeg er en kælling, Harriet. Jeg er en bange lille kælling."
"Se dig lige, din bange lille kælling.
Du er næsten så dårlig som Jimmy Kimmel."
Undskyld, jeg laver jokes for mig selv.
Åh, mand.
Alle stillede sig selv spørgsmålet.
Alle.
En af de mest unikke oplevelser der var,
da en gruppe hvide stod ved udstillingen.
Og de var meget liberale hvide, okay?
Meget liberale hvide…
Meget, meget liberale hvide.
De følte det mere end de sorte, der var der. De var…
De ville vise, hvor meget de følte det
foran nogle af de sorte, der gik rundt på udstillingen.
Der gik sorte rundt, og der gik hvide rundt,
for alle kan komme ind. Så…
De sorte oplevede, hvad jeg ville kalde den fulde sorte oplevelse som et menneske.
Nogle græd, så talte de med deres venner, delte historier, genfortalte, grinede osv.
Og en person grinede og talte med sine venner. "Ha ha, ja."
Og så var der en hvid kvinde, lederen af gruppen, der vendte sig om,
da der blev grint og sagde: "Shh."
Så liberale var de.
Da jeg troede, hun ikke kunne overgå det,
kiggede hun på et af de første fotografier nogensinde.
Og det var et billede af en hvid mand på en plantage,
der stod der og smilede på en mark på billedet.
Kvinden kigger på billedet og siger: "Jeg…
Hvis jeg havde været der, da det skete…
Jeg sværger, hvis jeg havde været der, da det skete…
…så ville jeg aldrig have smilet!"
Kender I det, når en sætning har en helt uventet slutning?
Jeg troede, hun ville sige: "Hvis jeg var der, ville jeg kæmpe.
Jeg ville befri dem. Jeg…" Nej.
"Jeg ville have haft slaver, men jeg ville ikke have nydt det."
Hun ville græde. "Jeg beklager, at det sker for jer.
Beklager. Der er støv bag sofaen.
Men ja, jeg er bare så ked af det."
Det var virkelig specielt.
Jeg var på den etage i over en time.
Jeg var så grebet af spørgsmålet, at jeg spurgte mig selv:
"Hvem vil du være, når historien kalder?"
Så jeg skrev til en af mine bedste venner, David Meyer.
Han var min første amerikanske ven.
Han kom til Sydafrika ved et tilfælde for 20 år siden til et skoleprojekt.
Vi mødtes tilfældigt, blev venner,
og han fik mig til at tage til USA og lave comedy.
Resten er historie. Vi har været venner siden den dag.
Det er en smuk historie.
Og vores liv er så forskellige.
Han er en 1,95 meter høj, tynd, hvid dreng fra North Carolina.
Den sødeste fyr, meget oprigtig.
Og derfor elsker jeg at lave sjov med ham.
Da vi forlod udstillingen, sendte jeg ham en besked:
"Dave, jeg har brug for en tjeneste."
Og han svarede: "Hey, hvad så?"
Og jeg sagde:
"Hvis slaveriet kommer tilbage,
lover du så at have mig som slave og behandle mig godt?"
Og han svarede: "Hvad?"
Jeg sagde: "Vil du have mig som slave og behandle mig godt?"
Han sagde: "Hvad snakker du om?"
Jeg sagde: "Ja eller nej?"
Så så jeg de små prikker, og han skrev,
skrev,
skrev og skrev.
Og så ringede han.
Jeg sagde: "Hvad så?" Han sagde: "Hvad taler du om?
Hvad sker der? Hvad mener du med slaveriet?"
"Jeg vil bare vide det.
Hvis slaveriet vender tilbage, lover du så at have mig som slave?"
Han sagde: "Nej, hvad mener du? Slaveriet kommer ikke tilbage."
"Det sagde de også om Ghostbusters. Svar mig nu.
Vil du have mig som en af dine…"
Han sagde: "Nej, mand. Jeg ville aldrig have dig som slave.
Jeg ville aldrig eje slaver. Altså, slavegjorte.
Jeg ville aldrig have slavegjorte. Det er ikke okay."
Jeg sagde: "Drop dit hellige pis.
Jeg vil vide, om jeg må være din slave."
"Det ville jeg aldrig."
"Okay, jeg forstår.
Så du vil bare lade mig være en andens slave.
Slaveriet vender tilbage. De fanger mig, pisker mig.
Nu er jeg Django, okay?
Fordi min bedste ven ikke brugte sit hvide privilegium
til at hjælpe mig ved at gøre mig til sin slave?
Jeg er i marken. Jeg kunne spille PlayStation hos dig.
Vi kunne være i Verdansk i Call of Duty.
Men nej, du vil være så woke, at jeg bliver pisket af en anden hvid."
"Nej." "Vil du have, jeg er slave?
At jeg bliver pisket?"
Han sagde: "Nej, okay. Hvis slaveriet kom tilbage,
ville jeg behandle dig godt som min slave."
"Aha! Så du ville have slaver.
Jeg må løbe nu." Han sagde: "Nej!"
Han har ikke tilgivet mig.
Hvem vil du være, når historien kalder?
Det er meget lettere hypotetisk.
Når man går fra den ene udstilling til den næste,
kommer man til rekonstruktionstiden, Jim Crow og borgerrettighedsbevægelsen.
Det er imponerende i sig selv, men fordi det nu er 60 år
siden "I Have a Dream"-talen, har de udvidet den del af udstillingen,
der ser på dr. Martin Luther Kings liv.
Man ser hans skriverier, hans tanker, hans dagbøger,
hans breve til andre, til offentligheden,
hans korrespondancer med venner, interviews, alt muligt.
Man ser hans liv i detaljer, som kun få af os har set.
Jeg vil ikke tale på alles vegne, men når vi lærer om MLK,
er det en virkelig poleret, flad version af hans liv.
Ved I, hvad jeg mener? Det virker enkelt og uundgåeligt.
I historien lærer man: "Der var en mand ved navn MLK.
Han var ikke tilfreds, og han marcherede på en bro,
havde en drøm og levede lykkeligt til sine dages ende."
"Glædelig MLK-dag. 50 % rabat på madrasser."
Men når man ser hans liv, er det ikke sådan.
Når folk taler om det, siger de: "Glædelig MLK-dag!"
Det lyder næsten som en Disney-film. Det har samme plot som en Disney-film.
"Denne sommer, en mand og en drøm, der ændrede verden.
'Jeg har en drøm.'
Timothée Chalamet er Martin Luther King.
Kun på Disney+."
Sådan føles det.
Men når man ser hans liv udfoldet, altså detaljerne i hans dage,
de ting, han og folk omkring ham oplevede.
Han blev arresteret omkring 29 gange i løbet af fire år.
Falske anklager.
Nogle gange blev han smidt alene i en celle
uden mad, uden et opkald, ingenting.
Nogle gange blev han slået. Nogle gange… Man ser hans liv i detaljer.
De jagtede ham ud af byer.
Regeringen gik efter ham.
J. Edgar Hoover, FBI's chef,
udpegede Martin Luther King som den farligste mand i USA.
Og så førte FBI en målrettet kampagne for at ødelægge ham.
De ødelagde hans venskaber og arbejdsliv.
Det mest skumle var, at de aflyttede hans telefoner,
og de fandt ud af, at han havde en affære.
De ringede til hans kone, Coretta Scott King, og sladrede,
fordi de troede, at det ville ødelægge hans ægteskab og bevægelsen.
Ja.
FBI forsøgte at sladre om Martin Luther King.
Det ændrer, hvordan man ser organisationen.
Ikke? FBI virker så seriøse.
Nu får man det sande billede.
I J. Edgar Hoover-bygningen om morgenen:
"Hvad arbejder du på, Kowalski?" "Narkotika."
"Hvad med dig?"
"Kriminel kriminalitet, især økonomisk."
"Og dig?" "Drama!"
Man ser alt, hvad der skete med MLK.
Noget internt, han skriver om. Noget eksternt, folk observerer.
I en af de sektioner beskriver de fire år,
hvor dr. King og andre sorte prøvede at få betjening på restauranter,
der segregerede sorte og nægtede dem mad.
De gik ind på restauranterne, satte sig ned, klædt fornemt på,
og de blev afvist.
De blev smidt ud, fornærmet og spyttet på.
Ofte blev de tævet.
De fik hjernerystelser, blødte.
De tog hjem, vaskede sig og kom igen.
Tog hjem, vaskede sig og kom igen.
Nu siger vi: "De gjorde det rigtige. Se, hvordan det gik."
Men når man læser om hans liv, var det ikke uundgåeligt.
Ingen garanti for, at det ville virke.
Der var intet tegn på, at det virkede.
Og alligevel holdt de ud.
Da jeg gennemgik hans liv og læste hans værker, tænkte jeg:
"Var der mon et øjeblik, hvor han fortrød?"
Fortrød han nogensinde det, han havde været igennem, det, han gjorde?
Som da han smagte hvides mad for første gang?
Indtil da var det teoretisk, ikke?
Sorte var aldrig blevet betjent.
De ønskede at blive betjent på disse steder.
Men de havde aldrig spist der.
De satte sig ved disken, og ejeren sagde: "For fanden!
Jeg vil ikke have jer herinde! Forsvind!"
Han ville sige: "Min bror, jeg har en drøm.
Jeg har en drøm om, at uanset vores hudfarve
vil alle få lov at sidde her, vores brødre og søstre, sorte og hvide,
og USA vil holde sit løfte om, at alle er skabt lige.
Jeg har en drøm om…"
"Hold nu kæft! Du har vundet. De har ændret loven. Se på tv'et.
Her er din mad."
"Mange tak.
For helvede.
Nu har jeg en ny drøm.
Jeg har en ny drøm om, at hvide en dag vil opdage krydderier.
Jeg har en drøm om, at de ikke vil kalde peber et krydderi.
Jeg har en drøm om, at vi vil stå sammen
for at besejre den virkelige hvide djævel, mayonnaise."
Tænk, hvor akavet det må have været.
Den første gåtur efter det første måltid.
Martin og hans drenge går ud på parkeringspladsen.
Dødstille.
"For det lort, Martin?
For det lort, Martin?"
"Undskyld. Jeg vidste det ikke."
"For helvede, Martin! De piskede os for det her lort.
Smagte du maden?"
"Jeg troede, de blokerede os, fordi den var lækker. Undskyld. Min fejl."
"For helvede. Det smager af depression. Er det det, vi har kæmpet for?"
"Undskyld. Jeg gør det godt igen. Jeg køber Popeyes til alle på vej hjem."
Hvem vil du være, når historien kalder?
Tak.
Livets dilemma er,
at bare fordi der sker noget stort,
betyder det ikke, at de små ting stopper.
Bare fordi der sker noget stort, betyder det ikke, at de små ting stopper.
Vel?
Det er et af livets dilemmaer.
Skal man fokusere på det store,
og hvor mange af de små ting skal man tage sig af?
Det blev illustreret for mig i en udveksling online mellem to personer.
En skrev: "Jeg er færdiguddannet, så glad, fik topkarakterer,
fest hos mig, alle er inviteret."
Det var en joke. Internettet. Ikke alle er inviteret.
Folk begyndte at skrive.
Så var der en, der skrev: "Virkelig? Holder du fest nu?
Mærk stemningen. Se dig omkring. Er det tid til at fejre?
Det er ikke tiden til fester."
Det blev til et kæmpe skænderi.
Lad mig være ærlig.
Jeg kunne se begge personers side af det.
Jeg forstod det.
På den ene side sagde nogen: "Hvordan kan du holde en fest,
når det føles, som om verden falder fra hinanden?
Hvordan kan du være glad,
når det ser ud til, at alle normer og institutioner,
der udgør samfundets struktur, falder fra hinanden?
Vores tillid falder fra hinanden. Hvordan kan du holde fest?"
Men den anden sagde: "Hvordan kan jeg lade være?
Jeg har arbejdet hele mit liv for at nå hertil.
Jeg har endelig opnået det mod alle odds.
Og i dette øjeblik vil jeg nyde det."
Og begge har ret. Ikke?
Begge har ret.
På hospitaler er der en afdeling, hvor en baby lige er født,
og en anden, hvor nogen lige er død.
Jubel over begyndelsen på et nyt liv.
Fortvivlelse over tabet af en elsket.
Ingen afdelinger er forkerte.
Men hvilken fokuserer man på?
Jeg fandt svaret et af de mest tilfældige steder.
Jeg læste en bog.
Det var beretninger fra soldater, der tjente under Første Verdenskrig.
De talte med veteraner, der havde været der.
Og bogen gennemgår deres oplevelser.
Mange taler om skyttegravskrigen,
som var en af de værste krigsførelser, mennesket har opfundet.
Det stod på i årevis.
Soldaterne blev skiftet ind og ud.
Hver dag kunne være deres sidste.
Midt i al denne fortvivlelse
er der en fællesnævner for næsten alle soldaterne.
De fandt en glæde i skyttegravene.
De havde øjeblikke, hvor de spillede kort.
De fjollede. De startede en satirisk avis.
De lavede vittigheder om officererne, om hvad der skete i krigen og hinanden.
En af de vildeste ting, jeg læste, var, at en ko en dag gik ind på slagmarken.
I ingenmandsland.
Den var præcis mellem de allierede og aksemagterne.
Begge sider ville have koen.
Så råbte de til tyskerne.
De sagde: "Vi vil have koen." Tyskerne sagde: "Vi vil have koen."
De blev enige om et spil.
Vi kaster mønter op i luften og skyder efter dem.
Den, der rammer mønten, får lov at beholde koen.
Og de engelske soldater ramte mønten.
Og tyskerne sagde:
"Okay, I vinder koen, men vi vil have vores mønter."
Den engelske soldat hentede mønterne. "De slår mig ihjel."
Han gav dem til tyskerne og løb tilbage i skyttegraven.
Alle sagde: "Sjovt spil!"
Der er mange historier.
Der er historier om, at soldaterne sang om aftenen.
De sang til de andre soldater på den anden side af fronten.
De andre soldater sang tilbage.
Forestil jer det. I en skyttegrav.
Dine fødder rådner. Alle er trætte og bange.
Midt i det hele er der pludselig en, der synger: "Say you…"
De fandt glæde i skyttegravene.
De huskede på, hvad de kæmpede for.
De kæmpede for at leve, ikke for at kæmpe.
Hvis man glemmer det, er der ingen grund til at kæmpe.
Man kæmper for at være glad og udforske sig selv.
Man kæmper for eventyr. Man kæmper for at grine.
Man kæmper ikke bare for at kæmpe.
Man kæmper for at leve.
Bare fordi der sker noget stort, betyder det ikke, at de små ting stopper.
Min terapeut sagde, at jeg er uegnet til dating.
Ja.
Hun sagde: "Trevor, jeg tror, det er, fordi du er uegnet til dating."
Jeg sagde: "Kunne du heller ikke lide Grammyerne?"
Hun sagde det i slutningen af en session, hvilket burde være ulovligt.
Terapeuter smider en bombe i slutningen af en session og forventer, at man venter.
"Derfor kunne din far ikke elske dig."
"Hvad?" "Tiden er gået. Vi ses næste gang."
"Nej! Næste video!
Jeg vil ikke vente en uge. Jeg vil have Netflix-terapi, ikke HBO!"
Jeg ventede to uger, og næste gang sagde jeg:
"Hvor var vi? Spring opsummeringen over. Kom så."
Hun sagde: "Trevor, jeg tænkte på dig og forhold."
Vi talte om min manglende evne til at have langvarige forhold.
Jeg prøvede at forstå, og vi gik i dybden.
Hun sagde: "Du er uegnet til dating."
Så forklarede hun det. "Der er et par grunde.
Du arbejder for meget.
Du elsker dit arbejde, men det skaber ikke en god balance."
Hun sagde: "Du rejser også for meget,
og det er vigtigt at være samme sted for at opbygge et solidt forhold.
Men lad mig være ærlig. De ting er bare tilbehør."
Hovedretten og det egentlige problem er, som min terapeut sagde det,
at jeg har en manglende evne
til ikke at sige, hvad jeg tænker på.
Hun lærte mig, at en af nøglerne til et langt,
succesfuldt forhold er at vide, hvornår man skal tænke,
og hvornår man skal tale.
Ja.
Jeg sagde: "Det problem har jeg ikke."
Hun sagde: "Nej, Trevor, du får ofte tanker og siger dem straks.
Du tænker det, og så siger du det."
Og Trump sagde: "Fortæl ham det."
Jeg sagde: "Det er ikke et problem for mig."
Hun sagde: "Jeg har noter. Et øjeblik. Lad os gennemgå nogle eksempler."
Og der var et eksempel, der virkelig…
Hun havde ret.
Det skete med en ekskæreste.
Det var det, der førte til forholdets afslutning.
Det var ikke øjeblikket, men det var det, der førte til det.
Vi gjorde os klar til at gå i seng.
Det var en uskyldig aften.
Vi børstede tænder og gik i seng.
Før vi slukkede lyset, begyndte vi at tale, og vi hyggede os.
De øjeblikke med den, man elsker,
hvor man falder ned i et kaninhul af historier, man aldrig har fortalt,
og følelser, og man griner.
Man bliver mere forelsket.
Vi lå der på puderne og kiggede på hinanden,
og hun stirrede på mig.
Pludselig siger hun: "Hey, må jeg spørge dig om noget?"
Jeg sagde: "Ja, selvfølgelig."
Hun sagde:
"Hvis du kunne ændre én ting ved mig,
hvad ville du så ændre?"
Jeg har siden lært…
…at der er et korrekt svar på det spørgsmål.
Og ja, ét korrekt svar.
Uanset hvor unikt jeres forhold er,
hvis du vil vinde dette quizspørgsmål,
skal du give dette svar, hvis en kvinde siger:
"Du kan ændre én ting ved mig. Hvad ville du ændre?"
Det rigtige svar er: "Ingenting."
Jeg ville ønske, I havde været der den aften.
Ja.
Det rigtige svar er: "Ingenting."
"Ingenting, skat. Jeg ville ikke ændre noget ved dig,
for alt, hvad du er, gør dig perfekt for mig.
Hvis der var noget… Må jeg være ærlig?
Jeg ville ændre mig selv.
Jeg ville ændre mig selv,
så jeg bedre kunne tage imod den kærlighed, du giver mig.
Det ville jeg ændre."
Det er det fulde svar, hvis I vil bruge det.
Ja.
Det var ikke det svar, jeg gav.
Nej. Jeg sagde, hvad jeg tænkte.
Hun kiggede og sagde:
"Hvis du kunne ændre én ting ved mig, hvad ville du så ændre?"
Og jeg sagde: "Én ting?
Én ting.
Åh, én ting.
Det er svært. Én ting.
Kun én?
Okay, lad mig tænke. Vent lidt.
Hvis det kun er én ting, hvad ville jeg så ændre?
Okay. Jeg tror, jeg har det.
Hvis jeg kun kunne ændre én ting ved dig,
ville jeg ændre den måde, du kommunikerer på under sex."
Og hun sagde: "Hvad?"
Ja, og så tog det fart.
Jeg ved, jeg var galt på den, så døm mig ikke. Jeg arbejder på det.
Jeg forklarer, hvad der skete i mit hoved.
For det første troede jeg, det var et rigtigt spørgsmål. Okay?
For det andet prøvede jeg at udtrykke en følelse,
og den følelse var forvirring og nogle gange en frustration,
når min kæreste og jeg var intime.
Vi var i en intim situation, og hun sagde…
Jeg vil ikke være sjofel. Hun sagde: "Jeg kommer."
Damer, det er den bedste sætning, I kan sige til en mand.
Der er intet, en mand hellere vil høre end den sætning.
Når I siger den, har vi nået manddommens højdepunkt.
Vi har opnået noget.
I siger det, og vi bliver til Tarzan.
Vi er i mål.
Det er så stærkt for os,
at vi når et niveau af maskulinitet, som vi ikke vidste, vi havde.
I siger det, og vi bliver stærkere.
Vi overvinder ting, vi ikke kunne. Vores træthed forsvinder.
Vi glemmer krampen.
Vi, i nogle situationer, kan ikke engang trække vejret.
Nogle gange er næsen stoppet, og…
Så vi bevæger os fra vejrtrækning til vejrtrækning.
Så vi gør vores ting,
og når vi løber tør for luft, som en hval, der bryder overfladen,
stikker vi hovedet op,
og så dykker vi tilbage ned i dybderne af jeres nydelse.
Det er fint.
Det er en rytme, som hver mand har fundet ud af.
Men damer, vi går fra åndedrag til åndedrag.
Og når I siger: "Jeg kommer,"
tænker vi: "Der er ikke tid til at trække vejret.
Det er mit kald.
Jeg har kun ét åndedrag, og jeg vil bruge det godt."
Så vi holder vejret, og vi fortsætter,
vi fortsætter, og vi prøver at få jer i mål.
Det, jeg ikke vidste dengang, var, at når min eks sagde:
"Jeg kommer," så mente hun faktisk:
"Det, du gør ved mig, er meget dejligt, og jeg vil gerne have, du fortsætter.
Fortsæt præcis med det, du gør lige nu,
i samme tempo og helst med samme tryk.
Bliv ikke ivrig over, at jeg sagde det. Skift ikke taktik.
Bliv ved med at gøre det, du gør nu, for du er på rette vej.
Du kan godt, makker. Bliv ved.
Før var du over det hele, men det er her.
Hvis du gør det, er der en god chance for, at jeg når mit klimaks.
Så fortsæt, makker. Du kan godt.
Jeg tror på dig. Det bliver varmere."
Det var det, hun mente.
Men det er forvirrende.
Det er forvirrende, damer, for I siger det her:
"Jeg kommer."
Jeg forstår nu, at når kvinder siger: "Jeg kommer,"
er det, som en person ved et busstoppested:
"Bussen kommer." Ikke?
De mener, at du er det rigtige sted for at vente på bussen.
Det er her, bussen kommer.
Men problemet er hvornår.
Det er det, vi ikke forstår.
For mænd tager ting bogstaveligt.
Kvinder siger det teoretisk.
"Jeg kommer" betyder bare, at det er den rigtige retning.
Det kan tage tre minutter.
Hun kan komme om 15 minutter.
Det kan være i hendes næste forhold.
Ingen ved det.
I må forstå, vi ikke trækker vejret.
Vi holder vejret. Vi er på grænsen. Man skal trække vejret for at leve.
Mænd lever ti år mindre end kvinder
på grund af alle de vejrtrækninger, vi har sprunget over.
Måske sker det ikke. Vi vidste det ikke, for vi tager det bogstaveligt.
Mænd er simple væsner.
Som en hund. "Hvor er bolden? Der er bolden."
Når mænd siger: "Jeg kommer," betyder det, at nu kommer vi.
Det sker nu, damer. Det er det, jeg mener.
Når en mand siger: "Jeg kommer," så er det nu.
Sådan er det.
Der er ingen reklamer. Der er ingen pause.
Vi kommer i dette øjeblik.
Du kan ikke blinke.
Går du ud på vejen, rammer bussen dig. Bussen er der lige nu.
"Hvor er bussen?" Der er bussen.
Når han siger: "Jeg kommer," så er det nu.
Det er… Nogle gange er det allerede sket. Jeg lyver ikke.
Nogle gange er det sket. Jeg er bare ærlig.
Vi prøvede at undgå det, men vi er som et barn, der sladrer om sig selv.
Vi bøjer ordet forkert.
"Mor, jeg kommer til at smadre noget i køkkenet."
Det er allerede smadret.
Det værste, I kan sige i det øjeblik, er: "Ikke endnu."
Nej, "endnu" er allerede sket!
"Endnu" er slut.
Vores manddom bliver knust med denne lille sætning. "Ikke endnu."
Vi prøver, men det er slut.
Det forsvinder. Vi ved det.
"Jeg gør det alligevel." "Hvad mener du?"
"Jeg gør det alligevel." "Vil du ikke vente?"
"Jeg er en mand. Du bestemmer ikke over mig."
"Er du ligeglad med mig?" "Jeg er ligeglad med…"
Derfor er jeg stadig single.
D.C., I har været fantastiske.
Mange tak, fordi I kom.
Tak, fordi I kom.
Hav en vidunderlig aften.
Godnat.
Tekster af: Martin Larsen