Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Kakvo zanimljivo razdoblje.
Aha.
Bit ću iskren s vama.
Planirao sam posve drukčiji nastup.
Da, potpuno drukčiji.
Kad sam planirao ovaj nastup u Washingtonu,
imao sam drukčiji odnos s Bijelom kućom.
Planirao sam drukčije šale.
Htio sam vam pričati o tome kako igram pickleball.
Ali eto, život mi je stao na put.
Onima koji ne znaju kako je došlo do toga
pokušat ću objasniti.
Vodio sam dodjelu Grammyja.
Bilo je zabavno, baš zabavno.
A onda više nije bilo.
Vodio sam dodjelu
i morao sam uhvatiti let za Istočnu obalu
kako bih ondje nastupao.
A kad putujem, ne spajam se na Wi-Fi.
Opuštam se.
Sletio sam u Boston.
Prvi sam put shvatio da mi se život promijenio
kad je netko prošao pokraj mene u avionu
dok sam pakirao torbu za računalo.
Primio me za rame i rekao: „Trevore, bori se.
Možeš ti to. Bori se.
Hajde. Možeš ti to.”
Zar sam izgledao kao da se baš toliko mučim?
Dok sam hodao aerodromom, ljudi su mi pokazivali znak podrške.
Kao: „Da, hajde, možeš ti to. Da.”
„Tako je!”
Osim crnaca. Oni su govorili: „Hej, stari.”
Onda sam uključio mobitel.
Iskreno, mislio sam da se pokvario.
Odmah je počeo vibrirati.
Pojavio se Appleov logotip, a mobitel je…
Koji vrag? Sve je bilo prepuno notifikacija.
Zapitao sam se je li Michael Jackson opet umro. Što se dogodilo?
Sve su aplikacije poludjele.
iMessage…
WhatsApp…
Twitter… Instagram…
Čak je i Uber Eats javio: „Stiže ti vruća roba.”
Prolistao sam poruke.
Pisali su mi svi koje sam ikad upoznao.
Svi. Od odgajatelja u vrtiću do danas.
„Trevore, jesi li dobro?”
„Gdje si? Jesi li vidio?”
„Trevore, nazovi me!”
„Nemoj zvati.” „Nazovi.”
„Što se događa? Jesi li vidio?”
Netko je napisao: „Jesi li vidio što je Trump rekao?”
Zapitao sam se što je rekao.
„Što je Trump sad rekao?
Bože, da vidim. Što je Trump rekao? Mene spominje?”
Drukčije je kad si ti meta.
Neću lagati.
Prilično je ludo.
Sedam sam godina vodio The Daily Show. I sedam godina…
pratili smo vijesti i politiku u Americi.
Takva je emisija.
A u to je vrijeme Donald Trump stalno bio u vijestima.
Mislio sam da će me spomenuti ili napasti.
Ali nije, što mi je bilo drago.
Onda sam napustio The Daily Show.
I opustio se kao idiot u hororu.
A onda sam vodio dodjelu Grammyja.
Mislio sam kako je to divno. Glazbena emisija, mnogo opuštenije.
No predsjednik gleda Grammyje.
Da, i nije bio sretan.
Nije bio nimalo sretan.
Ne.
Napisao je objavu, podužu,
pravu Google recenziju
mog nastupa.
I nije štedio riječi.
To je bilo baš…
Pročitat ću vam sve jer ne želim ništa pogrešno citirati.
Pročitat ću vam…
Ovo sam našao kad sam tražio svoje i njegovo ime.
Objava na Truth Socialu
s profila @realDonaldTrump.
Bez šale, Trump je vlasnik Truth Sociala.
Čudno je što nema profil @DonaldTrump.
Valjda ga ima netko drugi, pa je on morao dodati „pravi”.
Uglavnom, evo što je pisalo.
„Dodjela Grammyja je NAJGORA!”
Kad vičem, znači da su velika slova.
Pokušavam vam dočarati kako sam se osjećao.
„Gotovo negledljivo.”
Nešto je bilo dobro.
„CBS ima sreće što mu to smeće ne zagađuje eter.
Voditelj Trevor Noah, tko god on bio…”
To je malo zločesto.
Znam što je htio reći, ali nije to dobro sročio.
Ne možeš reći: „Voditelj Trevor Noah,
tko god on bio.”
Jer točno to i jesam.
Razumijem da me htio poniziti,
ali naveo je moje puno ime i moju funkciju te večeri.
Ne možeš nekoga poniziti i istovremeno biti nejasan i specifičan.
To tako ne ide.
„Tko god on bio.”
Nisam nitko drugi.
U toj jednadžbi nema „tko god”. Ja sam točno taj.
„Trevor Noah, voditelj. Broj socijalnog osiguranja 4576728135.
Tko god on bio.”
Ne, to sam ja.
Čudno. Ne kažeš tako kad nekoga poznaješ.
„Tko god…”
To kažeš kad neki neznanac projaše kroz tvoj grad
i obljubi ti kćer.
Tad se to kaže.
„Ubit ću tog čovjeka, tko god on bio!”
Smiješno je i to što je usred poruke prešao na feudalni engleski.
Kaže: „Tko god on bio.”
„Hi-he-ho-ha.
Osjećam krv Južnoafrikanca.”
Nema logike.
Dakle: „Voditelj Trevor Noah, tko god on bio,
loš je gotovo kao Jimmy Kimmel.”
Siroti Jim. Volim Jimmyja Kimmela.
A sad prima metke namijenjene meni.
Bio je kod kuće, brinuo svoja posla.
Nedjeljom čak i ne radi.
Odjednom mu mobitel zazuji.
Piše: „…loš je gotovo kao Jimmy Kimmel na dodjeli Oscara.”
Onda nastavlja:
„Noah je NETOČNO rekao
da su Donald Trump i Bill Clinton bili na Epsteinovu otoku.
POGREŠNO!”
Samo da pojasnim.
Nisam rekao
da su Trump i Clinton bili na Epsteinovu otoku.
Nisam to rekao.
Našalio sam se na dodjeli Grammyja. Samo jedna od mojih mnogih šala.
Rekao sam je nakon što je Billie Eilish osvojila nagradu za pjesmu godine.
Rekao sam: „Čestitam. Billie Eilish, pjesma godine.
To je nagrada koju želi svaki umjetnik,
gotovo onoliko koliko Donald Trump želi Grenland.
Jer sad kad nema Jeffreyja Epsteina,
treba mu novi otok za druženje s Billom Clintonom.”
Dobro? To sam rekao.
Nisam rekao da je bio na otoku.
Rekao sam da bi htio svoj otok.
To je očito šala jer on ne bi išao s Billom Clintonom, zar ne?
A i Grenland je loša zamjena za Epsteinov otok. Drukčija klima, drukčija atmosfera.
Kaže: „…i Clinton bili na Epsteinovu otoku. POGREŠNO!
Ne mogu govoriti u Billovo ime…”
Divno je kako usred izjave da sam lažljivac kaže:
„On laže! Osim ovoga o Billu. To moramo provjeriti. Znate kakav je on.”
„Ali ja nikad nisam bio na Epsteinovu otoku. Ni igdje blizu.”
Nepotrebno.
Nitko te ne optužuje zato što si bio blizu Epsteinova otoka.
Nego zbog bliskosti s vlasnikom otoka.
Kopno nije problem.
Ne pitaju gdje si bio na Karibima.
„Na Epsteinovu otoku?” „Ne, na Jamajci.” „Aha!”
Ne.
„Ni igdje blizu.
I sve do večerašnje lažne i klevetničke izjave
nitko me nije optužio da sam bio ondje.”
Stvarno?
Ja sam prvi?
Prije mene nitko nije spomenuo Trumpa i Epsteina.
Ja sam bio prvi.
Zbog mene se njegovo ime u tim spisima spominje 5000 puta.
Ja sam posložio sve kockice
i ja sam ih srušio.
„Čak ni lažljivi mediji.
Noah, potpuni gubitnik…”
Mijau.
„…neka provjeri činjenice i to brzo.
Čini se da ću poslati odvjetnike
da tuže tog jadnog, bijednog, netalentiranog voditelja,
i to za puno…” Zvec-zvec…
Stavio je znak za dolar. Ne znam zvuk za to.
„Pitaj malog Georgea Slopadopolusa kako je to prošlo.
A pitaj i CBS.
Pripremi se, Noah.
Zabavit ću se s tobom.
Predsjednik DJT.”
Da, ta zadnja rečenica je opaka.
Da, to je…
„Pripremi se, Noah.
Zabavit ću se s tobom.”
Ako ne želiš zvučati nastrano…
ne bih ti preporučio tu rečenicu.
„Zabavit ću se s tobom.”
To kaže netko tko je upravo stavio dildo na glavu.
Da, takav mi je bio ponedjeljak.
Iskreno, nisam se previše brinuo.
Donald Trump redovito gleda TV,
ljuti se zbog onog što vidi, piše o tome
i onda prijeđe na druge stvari.
Mislio sam da će doći nešto drugo.
Jer je on dosta sličan vjeverici koja gleda TV.
Da. Potpuno je…
Da, i šake su im iste veličine.
Pomislio sam da će krenuti dalje. I jest.
Idući dan
u Bijeloj kući tema je bila blokada vlade.
Prijetila je blokada. Američka vlada neprestano je na rubu blokade.
Mislim da bi trebali prijeći na obiteljsku pretplatu.
Mjesečna pretplata ne funkcionira.
Pitali su predsjednika o tome.
To je ozbiljna tema.
I usred razgovora o blokadi vlade
neki novinar iz stražnjeg dijela prostorije upita:
„Gospodine predsjedniče, hoćete li tužiti Trevora Nou
zbog onoga što je rekao na Grammyjima?”
Koji kreten.
Bio sam zaboravljen.
A pitao sam se što je bilo s onim klincem:
„Učiteljice, zaboravili ste nam dati zadaću.”
I Trump se vratio.
„Da, Trevor Noah rekao je da sam bio na Epsteinovu otoku. Tužit ću ga. Gubitnik.”
Da. Sad bi me mogao tužiti predsjednik Sjedinjenih Država.
Da.
Ne znam je li to „jupi” ili „joj”.
Bit ću iskren.
Ne znam kako da se osjećam
jer ne znam kako će to završiti.
Da su normalna vremena, bio bih siguran.
Donald Trump bi me tužio.
Sudac bi odbacio tužbu iz više razloga.
Prvi amandman, sloboda izražavanja, šale, satira.
U normalno doba to je pokriveno.
Tužio bi me Donald Trump. Briga me.
No sad to nije Trump.
Sad me tuži predsjednik SAD-a,
Donald Trump.
Ne znam što to znači.
Da se žalim?
Dođemo na Vrhovni sud.
Ulazim. On me čeka.
Kaže: „Pozdravi moje male prijatelje.”
Ne znam.
Nitko ne zna.
S njim se ne može znati.
Znate?
Pitajte Nicolása Madura.
Bivši predsjednik Venezuele
i sadašnji zatvorenik New Yorka.
Da, bio je predsjednik Venezuele.
A onda odjednom više nije bio.
Priča postaje još luđa.
Dakle… Slobodno provjerite.
Nicolás Maduro davao je intervju na televiziji.
Šalio se da mu prijete, aludirajući na Donalda Trumpa.
Rekao je: „Bit ću dobro. Bit ćemo dobro.”
I onda je pustio pjesmu „Nećemo rat, hoćemo mir”.
Počeo se rugati Trumpu,
imitirajući njegov plesni pokret.
Pokret, u jednini.
Da, izveo ga je.
Došao je i napravio…
Znate to, dvostruko drkanje.
Trump je rekao: „Uhitite ga.
Uhvatite tog čovjeka.”
Vojska je otišla po Madura, strpala ga u zatvor.
Ne u bilo koji zatvor. Baš u zatvor u Brooklynu.
U isti zatvor u kojem je i Diddy.
Zamislite to.
A mislio sam da ja imam problema.
Nicolás Maduro, on… Mislim, njemu je…
Zamislite tu ironiju.
Vidio je kako Amerika
provodi najokrutniju deportacijsku kampanju u povijesti.
I usred svega toga
ti si jedini imigrant kojeg su uvezli.
Maduro je vjerojatno jedini imigrant koji podupire ICE.
Jedini poziv potrošio je na njih. „Halo, ICE, dođite po mene. Dođite.
Hajde. Sâm ću odletjeti. Surađujte.
Hajde. Možemo mi to.”
Zato kažem da ne znam kako će to završiti.
Više nitko ne zna.
Kakav ludi obrat sudbine. Zamislite.
Desetljećima si vladao svojim carstvom željeznom šakom.
Terorizirao si ljude oko sebe.
Bio si nasilan, nisi ni za što odgovarao.
A sad ti uzmu sve zalihe određenog ulja
i stave u zatvor s Nicolásom Madurom.
Jebeno, zar ne?
U cijeloj situaciji jedino je dobro
što je sad
savršeno vrijeme za invaziju izvanzemaljaca.
Nikad nije dobar trenutak. To se možemo složiti.
Ali kad bih morao birati, rekao bih da je sad najbolji.
Da.
Napadnu li nas izvanzemaljci, nećemo dobro završiti.
Znamo da nemamo šanse.
Ako putuju kroz prostor-vrijeme, naše oružje im ništa ne znači.
Vjerojatno će ih živcirati.
Doći će ovamo. Vidjeli smo kako to ide.
Doletjet će i sve raznijeti.
Gledali smo Dan nezavisnosti. Znamo sve.
Čak i da Will Smith uskoči, može ih pljuskati samo jednog po jednog.
Što ćemo?
Stalno razmišljam o tome.
Doista. Stalno razmišljam o invazijama izvanzemaljaca.
Kao ostali o Rimskom Carstvu.
Što ćemo učiniti?
Prije nisam o tome razmišljao.
U Južnoj Africi to mi nije palo na pamet. Ali u Americi je to stvarnost.
Kad izvanzemaljci dođu, doći će ovamo.
Doletjet će ravno u Washington. Raznijeti Bijelu kuću.
Onda će ići u druge zemlje. Odu u London, raznesu Big Ben.
„Znate li koliko je sati?”
Onda lete do drugih znamenitosti i sve dižu u zrak.
Znam. To je problem. Amerika prva. Kužim.
Da.
Dok sam bio u Južnoj Africi, o tome nikad nisam razmišljao.
Znao sam da će kad dođu,
izvanzemaljci dići svijet u zrak. Ali neće ići u Afriku.
Da. Gledali ste filmove.
Nikad ne napadnu Afriku.
Gledao sam te filmove. Čekao.
U filmu bi predsjednik rekao:
„Građani Zemlje, izvanzemaljci napadaju naš planet.”
Onda bismo vidjeli invaziju.
Pitao sam se zar Afrika nije na našem planetu. Što se zbiva?
Nikad je ne napadnu. Znate li film u kojem napadnu Afriku?
Okrug 9!
Ne. Što?
Okrug 9.
Okrug 9?
Ne.
Jebi se što mi pokušavaš upropastiti nastup.
Sjediš gore na balkonu kao kralj.
„Okrug 9, kažem ti.
Odrubite mu glavu.”
Ne. Okrug 9. Dobar pokušaj, ali ne.
Ako se sjećate radnje, izvanzemaljci nisu napali Afriku.
Izvanzemaljci su se srušili u Afriku.
I ostatak filma pokušavali su pobjeći.
Jer mi se ne zajebavamo.
Hollywood je sjeban.
„Što se najgore može dogoditi izvanzemaljcima?
Što ako zapnu u Africi?”
Izvanzemaljci nikad ne napadaju Afriku. Nikad.
Mislio sam da je to zato što nas žale.
Kao dijete sam volio gledati te filmove.
I sad ih volim gledati.
Ali kao dijete sam ih obožavao.
Ako ima izvanzemaljaca, ja sam ga gledao.
Mama bi mi ispekla veliku zdjelu kokica.
Sjedili bismo na kauču. Gledala bi sve te filmove sa mnom.
Mrzila ih je, ali pisalo je „uz roditeljski nadzor”
i to je ozbiljno shvaćala.
Jednom je prolazila i čula: „Preporučujemo roditeljski nadzor.”
„Moram to gledati.”
I onda je to radila za svaki film.
Ponekad sam je morao zvati.
Počela bi neka emisija. Ako bi pisalo „roditeljski…”, odmah bih je zvao.
Došla bi, a ja bih rekao: „Moraš me nadzirati.”
Ali nakon pet minuta ja sam nadzirao nju.
Sjedila je ondje i pitala:
„Što se događa? Tko su oni? Zašto to rade? Što se zbiva?”
Odgovarao sam: „Ovdje sam. Gledam s tobom otpočetka.”
Napravila bi mi veliku zdjelu kokica.
Sjedili bismo i film bi počeo.
Invazija izvanzemaljaca. „Izvanzemaljci napadaju Zemlju.”
Vidjeli biste ih kako sve dižu u zrak.
A ja bih jeo kokice i mislio: „Problemi razvijenih zemalja.”
Da ste me pitali zašto ne dolaze u Afriku,
rekao bih da je to zato što nas žale.
Mislio sam da im je žao Afrike.
Brod je letio iznad svih kontinenata da ih uništi.
Onda bi došao iznad Afrike,
dva izvanzemaljca u kabini.
„Pripremi fotonske lasere.”
„Spremni smo na vašu zapovijed.”
„Tri, dva, jedan.”
„Čekaj. Mislim da smo već uništili ovaj kontinent.
Bili smo ovdje.”
„Ne, nismo. Uništi ga.”
„Što? Pogledaj ovo sranje. Nešto se već dogodilo.
Što se događa? Što da uništim? Tko je ovo napravio?”
„Ne znam. Provjeravam.
Piše da su Britanci.”
Da!
Eto ti na, Velika Britanijo.
#DaSeNeZaboravi.
Ti filmovi o izvanzemaljcima.
Radovali su me, ali i plašili.
Jer svaki put kad ne bi bilo dobro, izvanzemaljci bi došli i osvojili Zemlju.
Pobijedili bismo jer je to film, ali u stvarnosti, ne znam.
Nije dobro. Nemamo šanse.
Ako nas napadnu, nema nade.
Ili barem nismo imali nade.
Sad je imamo.
A ime joj je
Donald J. Trump.
Tko god on bio.
Ne sviđa mi se, ali mislim da je to jedini način.
Znamo kako počinje invazija izvanzemaljaca.
Golemi matični brod ući će u našu orbitu.
Ono golemo što zaklanja Sunce.
Ispod broda imaju golemi zvučnik koji pušta glazbu.
Stvara ugođaj.
Jedan izvanzemaljac svira male orgulje.
„Još nisu spremni za ovo, B.!
Da!”
Parkiraju brod.
Pošalju izviđački brod s lošim vijestima. Ovako slijeće.
Izađu i kažu: „Odvedite nas do vođe.”
Upoznaju vođu, ubiju ga i gotova stvar.
Za taj posao obično odaberu najiritantnijega.
Moraš biti umišljen da bi mislio kako možeš razgovarati s vođom.
Odaberu neki pandan našoj Karen.
„Dobro.”
Razgovaraju. „Koga ćemo poslati na taj planet?”
„Karen je najbolja za to.”
„Karen, ideš dolje.”
„Zašto uvijek ja? Mrzim to.
Uvijek mene šaljete. Želim razgovarati sa šefom.”
“Savršena je za ovo.”
Pošalju tog izvanzemaljca da nam kaže loše vijesti.
S Trumpom postoji nada, ali moramo biti brzi. Jako brzi.
Čim nam kažu da su došli izvanzemaljci,
kad NASA kaže da su ušli u našu orbitu, cijeli planet mora djelovati zajedno.
I tad trebamo Donalda Trumpa
proglasiti kraljem svijeta.
Neki su zbunjeni. Dobro je što on neće postavljati pitanja.
Odemo u Bijelu kuću i kažemo mu: „G. Trump, sad ste kralj svijeta.”
A on će: „Znao sam.”
Damo mu krunu iz Burger Kinga i pričekamo izvanzemaljce.
Izvanzemaljci slete, izađu. Jedan kaže: „Odvedite me svom vođi.”
„Naravno. Dobro došli na Zemlju. Dođite. Upoznajte vođu.”
„Smjesta me odvedite.” „Naravno. Idemo.”
„Dobro izgledaš. Na Ozempicu si? Sjajno izgledaš. Dođi. Upoznaj vođu.”
Dođemo u Bijelu kuću.
„Kralju Trumpu, ovo je izvanzemaljac.
Izvanzemaljče, ovo je kralj Trump.”
„Jeste li vi vladar ovoga planeta?”
A on će: „Tako je. Ja sam vladar ovog planeta.
Planeta Zemlje. Ili kako ga ja zovem, Veliko Plavetnilo.
Divno Plavetnilo, lebdi u svemiru.
Gore se okreće.
Jako brzo se okreće.
Tako kažu. Nikad to nisam osjetio.
Nisam to osjetio, ali kažu da se okrećemo.
Okrećemo se, ljudi. Baš se brzo okrećemo.
I gore smo u svemiru.
Imamo prekrasnu os koja prolazi kroz sredinu planeta.
Veliku, prekrasnu, dugu os. Više ne proizvode takve osi.
Doista.
Imamo tu os, a ona je nagnuta, znate, nagnuta je.
Da sam ja na vlasti, odmah bih je izravnao.
Istog trena.
Ali nema veze.
Hvala, Obama.
I gore je, lebdi u svemiru.
Divan planet, Divno Plavetnilo.
Imamo mali Mjesec. Jeste li vidjeli Mjesec? Krasan je.
Prekrasan Mjesec. Izgleda kao bradavica.
Tako izgleda. Kao sisa koja lebdi u svemiru.
Trebale bi biti dvije. Bolje dvije nego jedna.
Ali bolje jedna nego nijedna.
Smijem reći „sise”? Rekao sam.
Ja sam vladar ovog planeta.
Što želite? Što trebate? Kako vam mogu pomoći?”
A oni bi rekli: „Oprostite, nismo znali da je već okupiran.”
I tako bismo preživjeli.
Ne bi nas šokiralo da je on izvanzemaljac.
Mislim da bismo odahnuli.
To bi stvarno sve objasnilo.
Dođu izvanzemaljci koji izgledaju kao on, njegovi mama i tata,
i kažu: „Pomozite nam, ostavili smo sina ovdje prije mnogo desetljeća.
Gdje je naša beba?”
Rekli bismo im da pođu s nama
i uzmu svoju bebu.
On je stvarno neka druga vrsta.
A sad,
proživljavamo povijest.
Jeste li ikad razmišljali o tome?
Svi mi proživljavamo povijest.
Ne povijest kao obično vrijeme koje prolazi.
Jer postoji ona dosadna povijest. „I onda su se ljudi tu naselili.”
Ma, briga me.
Nego povijest u kojoj se nešto zbilo.
Kad čitaš i pitaš se kako je bilo tad.
Mi smo u tom „tad”.
Svi mi.
Shvatio sam da je moja povijest grozna.
Snimaju sve što se kaže u Bijeloj kući.
Čuva se za potomke.
To znači da će za 300 godina
znanstvenici proučavati bivše predsjednike i Bijelu kuću.
Pitat će se kako je bilo prije 300 godina.
„Ne znam, ali voditelj Grammyja bio je grozan.
Da, pravi gubitnik.”
„A na Super Bowlu je nastupao zec.
Grozno. Kakvo doba.”
Čudno je to što kad proživljavaš povijest,
manje je situacija predvidljivo kad si ti dio njih.
Kad čitamo povijest ili kad nas uče povijesti,
često se stvari prikazuju kao da su bile neizbježne.
Čitate priče i pretpostavite da su tako i trebale završiti
jer su tako završile.
Kad bih pitao ljude bi li mislili da će nacisti izgubiti,
rekli bi da je to jasno.
A ipak, u to vrijeme
ljudi su mislili da će nacisti pobijediti.
U jednom trenutku činilo se da su u prednosti.
Drukčije je kad proživljavaš povijest.
Kad god sam u Washingtonu,
odem u Nacionalni muzej afroameričke povijesti i kulture.
I…
Ako niste bili,
znajte da je to jedno od najdubljih iskustava
koje ćete doživjeti u životu.
Taj je muzej iz nekoliko razloga drukčiji od ostalih koje sam posjetio.
Znate?
Prvo, to je najcjelovitija moguća priča
o povijesti crnaca u Americi, a to jest povijest.
Ali ona koja se često prešućuje.
Uđete u zgradu
i ne možete birati kuda ćete.
U nekim muzejima birate primjerice između dinosaura i svemira. Vi birate.
A ovdje vas vode kroz vrijeme.
Kad dođete u ovaj muzej,
počinjete od samog dolaska crnaca u Ameriku,
a zatim se krećete do sadašnjosti.
Počinje pod zemljom, doslovno,
i počinje s ropstvom, pazite, spojler.
Onda vas vode kroz vrijeme
i na kraju dođete do Opre.
Taj vas muzej natjera
da dovedete u pitanje sve o sebi.
Nedavno sam bio ondje
i hodao sam kroz prvu razinu.
Nalazite se ispod zemlje, radi se o ropstvu,
transatlantskoj trgovini robljem, i o Podzemnoj mreži.
To je i emocionalno putovanje.
Bolno je, radi se o ugnjetavanju, a onda u jednom trenu vidite
kako se ljudi dižu i bore za ono u što vjeruju i kako pobjeđuju.
To vas toliko uvuče
da ljudi sve to dožive na različite načine.
Pokraj mene su bila dva klinca,
možda 14-godišnjaci.
Razgovarali su, a ja sam prisluškivao.
Jedan je upitao drugoga:
„Što bi ti učinio da si tada bio živ? Bio bi rob?”
„Nema šanse. Namjerili bi se na pogrešnoga.
Razvalio bih ih. Želite da vam budem rob?”
„Lažeš.” „Ne, stvarno bih ih razvalio.”
Smijali su se.
Ili su u zabludi jer su mladi,
što je i nužno za revoluciju, ili bi doista bili takvi.
Uglavnom, nije bilo važno.
Svidjelo mi se što su postavili pitanje.
Tko ćete biti kad vas povijest pozove?
Zbog njih sam se i ja zapitao.
Moram poraditi na samopoštovanju
jer nisam smislio takvo junačko djelo.
Da me pitate što bih radio tijekom ropstva,
rekao bih da bih se jako trudio,
pa bismo vidjeli što će biti.
Ne bih bio junak. Nemam to u sebi.
Divim se onima koji kažu:
„Da sam bio u trgovini tijekom pljačke, ja bih…”
Ja nemam to u sebi.
Bio bih na polju, naporno bih radio
i gledao svoja posla.
Tip na konju bi rekao: „Bolje ti je da bereš taj pamuk!”
„Da, gospodaru. Berem pamuk.
Berem ga, gospodaru.”
Ali čim bi odjahao, izvrijeđao bih ga.
Riječima bih ga rastrgao na komadiće.
„Koji kreten.”
„Vraća se? Ne.”
Ali ne bih bio junak.
Pravi bi se junak iskazao.
Harriet Tubman bi se iskazala. Pozvala bi me. „Hej, Treve.”
Ja bih rekao: „Bok, Harriet.
Kako si?”
„Nikako.”
„O, ne. Što se dogodilo?”
„Ropstvo. Kakvo ti je to pitanje, dečko? Zar si glup?”
„Naravno, nisam trebao pitati. Dakle, što ima?”
„Došla sam ti reći
da večeras odlazimo.”
„Tko odlazi?”
„Svi mi, Trevore. Odlazimo odavde.
Idemo, dušo.”
„Ali tip na konju kaže da ne bismo smjeli otići.
Ne voli kad odlazimo.
Ima strah od odvajanja. Trebao bi potražiti pomoć. Kaže…”
„Briga me što kaže. Odlazimo.
Ti ostaješ?”
„Da, mislim da ću ostati. Pa ću vidjeti kako dalje.”
„Što ti je? Što nije u redu s tobom? Ne ideš?”
„Ne, ne idem.”
„Ne mogu vjerovati. Svi ste vi svjetloputi isti.”
„Što?” „Da.”
„Bojiš se, zar ne?
Ti si mala, uplašena kukavica.”
„Jesam, Harriet. Ne mogu lagati. Ja sam mala, uplašena kukavica.”
“Pogledaj se, mala, uplašena kukavice.
Loš si gotovo kao Jimmy Kimmel.”
Oprostite, ponekad se šalim samo za sebe.
Čovječe.
Svi su si postavili to pitanje.
Svi.
Jedan od najneobičnijih susreta
imao sam sa skupinom bijelaca na izložbi.
Bili su vrlo liberalni.
Baš jako liberalni.
Jako, jako liberalni.
To ih je pogodilo više nego crnce koji su bili ondje.
Htjeli su to pokazati. U jednom trenutku
onuda je prolazilo nekoliko crnaca.
Ondje su bili i crnci i bijelci.
Svima je dopušteno.
Crnci su ondje proživljavali
iskrene osjećaje, ljudske.
Neki su plakali, potom su razgovarali s prijateljima,
dijelili priče, prisjećali se, smijali se.
Jedna se osoba nasmijala
dok je razgovarala s prijateljima.
A onda se bjelkinja koja je bila ondje,
vođa te skupine, okrenula
i signalizirala toj osobi da se utiša.
Toliko su bili liberalni.
Kad sam pomislio da ne može gore, gledala je fotografiju,
jednu od prvih ikad snimljenih.
Bila je to fotografija bijelca na plantaži.
Stajao je na polju, smiješio se.
Na slici se smiješio.
Ta je žena stajala, gledala fotografiju i rekla:
„Ja…
Da sam bila ondje
kad se to događalo,
kunem se Bogom, da sam bila ondje kad se to događalo,
nikad se ne bih smijala!”
Znate ono kad rečenica ima zaključak kakav niste očekivali?
Mislio sam da će reći da bi se borila.
Da bi ih oslobodila. Ali ne.
Ona je rekla da bi imala robove, ali da u tome ne bi uživala.
Da bi samo plakala. „Žao mi je što vam se to događa.
Stvarno. Usput, počisti i iza kauča. Ali baš mi je žao.”
Genijalno.
Na tom sam dijelu bio više od jednog sata.
Na kraju me toliko mučilo pitanje
tko ću biti kad me povijest pozove,
da sam poslao poruku prijatelju Davidu Meyeru.
Prvi je Amerikanac s kojim sam se sprijateljio.
Bio je u Južnoj Africi prije 20 godina
radi nekog školskog projekta.
Slučajno smo se upoznali.
Nagovorio me da dođem u Ameriku i postanem komičar.
Ostalo je povijest. Otad smo prijatelji.
Da, to je lijepa priča.
Životi su nam jako različiti.
On je bijelac visok 198 cm iz Sjeverne Karoline.
Vrlo drag, vrlo iskren.
I zato ga volim zafrkavati.
Nakon izložbe poslao sam mu poruku
da trebam jednu uslugu.
Pitao me o čemu se radi.
Napisao sam:
„Ako se ropstvo vrati,
obećavaš li da ćeš me uzeti za roba
i dobro me tretirati?”
A on je odgovorio: „Što?!”
Napisao sam: „Obećavaš li da ćeš me uzeti za roba i dobro me tretirati?”
„Što to pričaš?”
Dodao sam: „Da ili ne?”
Onda sam vidio točkice, tipkao je,
tipkao,
tipkao, tipkao,
tipkao,
tipkao, tipkao.
A onda me nazvao.
Upitao me o čemu to pričam.
„Što se događa? Kakvo ropstvo?”
Rekao sam da me zanima,
ako se ropstvo vrati,
obećava li mi da će me uzeti za roba.
A on je rekao: „Ne. Što ti je? Ropstvo se neće vratiti.”
„To su rekli i za Istjerivače duhova. Odgovori mi.
Hoćeš li me uzeti za…”
„Neću, stari. Ne.
Nikad te ne bih uzeo za roba.
Zapravo, nikad ne bih imao robove.
Nikad nikoga ne bih porobio. To nije u redu.”
A ja sam odgovorio: „Ne seri. Zanima me bi li me uzeo za roba.”
„Ne bih.”
„Dobro, jasno mi je.
Pustio bi da budem nečiji tuđi rob.
Ropstvo se vrati, uhvate me, bičuju.
Postajem ulični Django.
Bičuju me jer moj prijatelj ne bi iskoristio svoju bjelačku povlasticu
da me učini svojim robom, pa da se družimo.
Moram biti na polju, a mogli smo zajedno igrati igrice.
Mogli smo u Call of Dutyju biti u Verdansku.
Ali ne, ti si osviješten i pustit ćeš da me bičuje neki drugi bijelac.”
„Ne.” „Želiš da budem rob? Želiš da me bičuju, zar ne?”
„Ne! Dobro, u redu.
Ako se ropstvo vrati, bit ćeš jedan od mojih robova i dobro ću te tretirati.”
„Aha! Znači, ipak bi imao robove.”
„Dobro, moram ići.” „Ne!”
Još mi nije oprostio.
Tko ćete biti kad vas povijest pozove?
Lakše je kad je hipotetski.
Kako prolazite od jednog do drugog izloška,
prolazite kroz Rekonstrukciju,
Zakone Jim Crow,
pa do Pokreta za ljudska prava.
I to je samo po sebi dojmljivo,
ali budući da je prošlo 60 godina
od govora „Sanjam”,
proširili su dio izložbe
koji se bavi životom dr. Martina Luthera Kinga.
Možete vidjeti njegove tekstove,
njegove misli, dnevnike,
pisma drugim ljudima, pisma javnosti,
dopisivanja s prijateljima,
intervjue, baš sve.
Vidite detalje njegova života koje su rijetki vidjeli.
Ne želim govoriti u ime svih,
ali kad učimo o Martinu Lutheru Kingu,
učimo uljepšanu, jednodimenzionalnu verziju njegova života.
Razumijete me? Čini se jednostavno i neizbježno.
Kad vam pričaju, kažu: „Bio jednom jedan Martin Luther King.
Nije mu se sviđala situacija, predvodio je marševe,
sanjao je i živio sretno do kraja života.
Sretan vam Dan MLK-a, 50 % popusta na madrace.”
Ali kad vidite njegov život, nije bilo tako.
Kad ljudi o tome govore, kažu: „Sretan Dan MLK-a!”
Zvuči kao Disneyjev film. Ima istu radnju kao Disneyjev film.
„Ovog ljeta jedan čovjek
i jedan san promijenili su svijet.
‘Sanjam.’
Timothée Chalamet kao Martin Luther King.
Samo na Disneyju+.”
Tako mi to djeluje.
Ali kad vidite njegov život,
svaku sitnicu koju je proživio,
sve što su on i ljudi oko njega doživjeli…
Uhićen je otprilike 29 puta
tijekom četiri godine.
Pod lažnim optužbama.
Ponekad bi ga ostavili samog u ćeliji,
bez hrane, bez poziva, bez ičega.
Ponekad su ga tukli, ponekad…
Život mu je prikazan do zadnjeg detalja.
Tjerali su ga iz gradova.
Savezna vlada ga je progonila.
Sâm J. Edgar Hoover, direktor FBI-a,
proglasio je Martina Luthera Kinga najopasnijim čovjekom u Americi.
A onda je FBI pokrenuo organiziranu kampanju da ga uništi.
Htjeli su mu uništiti sve odnose.
Najgore je bilo prisluškivanje telefona,
tijekom kojeg su saznali da ima ljubavnicu.
To su dojavili njegovoj supruzi, Coretti Scott King,
jer su mislili da će mu to uništiti brak,
a posljedično i pokret.
Da.
FBI je pokušao
širiti tračeve o Martinu Lutheru Kingu.
To doista mijenja način na koji ih gledate.
FBI djeluje ozbiljno.
No sad vidite pravu sliku.
Ujutro dođu u zgradu J. Edgara Hoovera.
„Na čemu radiš?” „Na suzbijanju droge.”
„A ti?”
„Financijski kriminal.”
„A ti?” „Na tračevima!”
Vidite sve što se dogodilo MLK-u.
O nekim stvarima piše on sâm, o nekima doznajete od drugih ljudi.
U jednom se dijelu opisuje razdoblje od četiri godine
u kojem su dr. King i drugi crnci
tražili uslugu u restoranima koji su segregirali crnce
i nisu im dopuštali da ondje jedu.
Ušli bi u restorane, sjeli, elegantno odjeveni,
i odbili bi ih poslužiti. Izbacili bi ih, psovali ih, pljuvali.
Često su ih i tukli.
Zadobili bi potres mozga, krvarili.
Otišli bi kući, oprali se i vratili.
Sad kažemo da su postupili ispravno jer je završilo ovako kako jest.
Ali kad čitate o njegovu životu, vidite da to nije bilo neizbježno.
Nije postojalo jamstvo da će uspjeti.
Nije bilo znakova da uspijeva.
A ipak su ustrajali.
Dok sam proučavao njegov život i čitao djela,
pitao sam se je li ikada požalio.
Je li makar u jednom trenutku požalio zbog svega što je pretrpio?
Možda kad je prvi put kušao bjelačku hranu?
Do tada je sve bila teorija.
Crnce ondje nisu posluživali.
Samo su željeli da ih posluže u tim restoranima.
Ali nikad nisu ondje jeli.
Sjeli bi za šank, a vlasnik bi opsovao.
„Ovdje ne želim ovakve poput vas. Van!”
A on bi rekao: „Brate, sanjam.
Sanjam da će jednog dana, bez obzira na boju kože,
svi ljudi smjeti ovdje sjediti,
naša braća i sestre, crni i bijeli,
i da će Amerika ispuniti obećanje da su svi ljudi stvoreni jednaki. Sanjam…”
„Začepi!
Pobijedili ste. Promijenili su zakone. Gledaj televiziju.
Evo vam hrana.”
„Puno vam hvala.”
„Kvragu.
Sad imam novi san.
Sanjam da će bijelci jednog dana otkriti začine.
Sanjam da više neće smatrati crni papar začinom.
Sanjam da ćemo se svi udružiti
kako bismo porazili pravu bijelu sotonu, majonezu.”
Zamislite koliko je to bilo neugodno.
Prva šetnja nakon prvog obroka.
Martin i njegovi dečki hodaju prema parkiralištu.
Grobna tišina.
„Zbog ovog sranja, Martine?
Zbog ovog sranja, Martine?”
„Žao mi je, dečki. Nisam znao.”
„Kvragu, Martine! Zbog ovoga su nas mlatili? Jesi li probao tu hranu?”
„Mislio sam da je ukusna i da nam zato brane. Ispričavam se.
Žao mi je, dečki. Moja greška.”
„Proklet bio! To sranje ima okus depresije.
Zar smo se za to borili?”
„Žao mi je. Iskupit ću vam se.
Sve ću vas častiti piletinom.”
Tko ćete biti
kad povijest pozove?
Hvala.
Znate, ovo je jedan od životnih misterija.
Unatoč tome što se događaju velike stvari,
male se ne prestaju događati.
Unatoč tome što se događaju velike stvari, male se ne prestaju događati.
Znate?
To je jedan životni misterij.
Koliko se fokusirate na veliko,
a koliko obraćate pozornost na malo?
Imam savršen prikaz toga.
Vidio sam prepisku dvoje ljudi na internetu.
Netko je napisao: „Upravo sam diplomirao, jako sam uzbuđen,
tulum kod mene, svi su pozvani.”
Šala, naravno. Nisu pozvani svi s interneta.
Ljudi su se javili.
A onda je netko komentirao: „Ozbiljno? Tulum u ovakvom trenutku?
Promotri situaciju. Osvrni se. Je li sad vrijeme za slavlje?
Ovo nije trenutak za tulume.”
To se razvilo u veliku svađu.
Iskreno,
razumijem obje strane.
Emotivno ih shvaćam.
S jedne strane, netko je pitao kako može slaviti
u trenutku kad se čini da se raspada svijet kakav poznajemo.
Kako može biti sretan
kad se čini da se svi zakoni i institucije koje poznajemo
i koji tvore društvo sad raspadaju?
Javno povjerenje se raspada. Kako može slaviti?
Ali druga osoba je rekla: „Kako ne bih slavio?
Cijeli sam život radio da bih ovo postigao.
Napokon sam uspio unatoč svemu.
I u ovom trenutku želim uživati.”
Obje osobe imaju pravo. Zar ne?
Obje imaju pravo.
U svakoj bolnici
na jednom se odjelu rodila beba,
a na drugome je netko umro.
Slavlje zbog početka novog života.
Očaj zbog gubitka voljene osobe.
Nijedan odjel ne griješi.
Ali na koji da se usredotočimo?
Odgovor sam pronašao na vrlo neobičnom mjestu.
Čitao sam jednu knjigu.
U njoj su bila svjedočanstva vojnika iz Prvog svjetskog rata.
Razgovarali su s veteranima koji su bili ondje.
Knjiga opisuje njihova iskustva.
Mnogi govore o rovovskom ratovanju,
jednom od najgorih oblika ratovanja koje je čovjek smislio.
Trajalo je godinama.
Vojnici su se izmjenjivali.
Svaki im je dan mogao biti posljednji.
U svom tom očaju
postoji zajednička nit kod svih vojnika s kojima su razgovarali,
kod gotovo svih.
Pronašli su radost u rovovima.
Organizirali su kartanje.
Zabavljali su se.
Pokrenuli su satirične novine.
Šalili su se na račun zapovjednika,
onoga što se događa u ratu i međusobno.
Jedna od najluđih stvari koje sam pročitao
bila je da je jednog dana na bojno polje ušetala krava.
To je bila ničija zemlja. Točno između zaraćenih strana.
Obje su strane htjele kravu.
Dovikivali su se s Nijemcima.
Rekli su da žele kravu, a Nijemci da je žele i oni.
Dogovorili su igru.
Bacat će novčiće u zrak i pokušati ih pogoditi.
Tko pogodi novčić, dobiva kravu.
Engleski vojnici pogodili su novčić.
A Nijemci su rekli: „Dobro, osvojili ste kravu, ali vratite nam novčiće.”
Englez je pobrao novčiće. Mislio je da će ga ubiti.
Dao ih je Nijemcima, a onda se vratio u rov.
Svi su rekli kako je bilo zabavno.
Priča je mnogo.
Priče o vojnicima koji su pjevali jedni drugima,
navečer, iz čista mira.
Pjevali su drugim vojnicima preko neprijateljskih linija.
Oni bi im uzvratili pjesmom.
Zamislite. U rovu ste.
Noge vam trunu. Svi su umorni, uplašeni.
Usred svega toga netko odjednom zapjeva.
Pronašli su radost u rovovima.
Shvatio sam da su se sjetili za što se bore.
Borili su se za život, ne radi same borbe.
Ako zaboraviš za što se boriš, borba nema smisla.
Boriš se da budeš sretan, da istražiš sebe.
Boriš se za pustolovine. Boriš se za smijeh.
Ne boriš se samo zato da bi se borio.
Boriš se za život.
Unatoč tome što se događaju velike stvari,
male se ne prestaju događati.
Moja terapeutkinja rekla mi je da nisam materijal za vezu.
Da.
Rekla je: „Trevore, mislim da je to zato što niste materijal za vezu.”
Vjerojatno se ni njoj Grammyji nisu svidjeli.
Rekla mi je to na kraju seanse, što bi trebalo biti protuzakonito.
Zar ne? Terapeuti vam na kraju seanse bace bombu i očekuju da čekate.
Recimo: „Zato vas otac nije volio.” „Što?!”
„Vrijeme nam je isteklo. Bok.”
„Ne! Ne, idući nastavak!
Ne želim čekati sedam dana. Želim Netflix terapiju, a ne HBO!”
Čekao sam dva tjedna i na idućoj seansi upitao sam gdje smo stali.
„Preskočimo sažetak. Hajde.”
Rekla mi je da je razmišljala o meni i vezama, o našem razgovoru.
Razgovarali smo o mojoj nesposobnosti da održim dugu vezu.
Pokušavao sam to shvatiti, razgovarali smo.
I rekla je da nisam materijal za vezu.
Objasnila mi je da postoji nekoliko razloga.
„Mislim da previše radite.
Volite svoj posao, ali previše radite i život vam nije uravnotežen.”
Rekla je: „I previše putujete.
A za čvrstu vezu ključan je boravak na istom mjestu.”
Ali iskreno, to su sporedna pitanja.
Moj glavni problem,
kako kaže moja terapeutkinja,
leži u mojoj nesposobnosti
da prešutim ono što mislim.
Naučila me da za dugu, uspješnu vezu
čovjek mora znati kad treba razmišljati,
a kad govoriti.
Da.
Rekao sam da nemam taj problem.
A ona će: „Ne, vi često nešto pomislite i odmah to kažete.
Misao se pojavi i vi je izgovorite.”
A Trump će na to: „Tako je, reci mu.”
Kazao sam kako mislim da nemam taj problem.
A ona: „Imam bilješke. Čekajte.
Pogledajmo neke primjere.”
I jedan je primjer bio baš…
Imala je pravo.
Dogodilo se s bivšom djevojkom.
Taj nesporazum doveo je do okončanja veze.
Nije to bio jedan trenutak, ali taj je nesporazum uzrokovao ishod.
Pripremali smo se za spavanje.
Bila je to nevina večer.
Oprali smo zube, uvukli se pod pokrivač.
Počeli smo razgovarati
i bilo nam je baš lijepo.
Znate one trenutke s voljenom osobom
kad upadnete u bezdan priča koje nikad niste ispričali
i raznih osjećaja, smijete se.
Osjećate da se još više zaljubljujete.
Ležali smo na jastucima, gledali se,
ona me prodorno promatrala.
Odjednom je rekla:
„Mogu li te nešto pitati?”
„Da.
Da, naravno.”
A ona će:
„Kad bi mogao promijeniti jednu stvar kod mene,
što bi to bilo?”
Otad sam doznao…
da postoji točan odgovor na to pitanje.
Da, samo jedan točan odgovor.
Bez obzira na to koliko vam je veza posebna,
ako želite pobijediti u tom ispitivanju,
odgovor koji ćete dati
ako vas žena upita
što biste promijenili kod nje da možete,
točan odgovor koji ćete dati bit će „Ništa.”
Volio bih da ste bili sa mnom te večeri.
Da.
Točan je odgovor: „Ništa.”
„Ništa, dušo. Kod tebe ne bih ništa promijenio
jer si upravo ovakva meni savršena.
Ako moram nešto promijeniti… Bit ću iskren.
Promijenio bih sebe.
Promijenio bih sebe
kako bih mogao bolje primiti ljubav koju mi tako darežljivo daješ.
To bih promijenio.”
To je cjelovit odgovor, ako ga poželite upotrijebiti.
Da.
Ali to nije bio moj odgovor.
Ne. Rekao sam ono što sam pomislio.
Pogledala me i rekla:
„Kad bi mogao promijeniti jednu stvar kod mene,
što bi to bilo?”
A ja sam rekao: „Jednu stvar?
Samo jednu.
Jednu stvar.
Uf, to je teško. Jednu stvar.
Samo jednu.
Dobro, da razmislim. Čekaj.
Kad bih mogao samo jedno, što bi to bilo?
Što bih promijenio? Dobro. Znam.
Da mogu promijeniti samo jednu stvar,
promijenio bih to kako komuniciraš
tijekom seksa.”
„Što?”
Da. A onda je sve krenulo nizbrdo.
Znam da sam pogriješio, ne osuđujte me.
Pogriješio sam, radim na tome.
Objasnit ću vam što mi je bilo u glavi.
Prvo, mislio sam da je to pravo pitanje. Dobro?
Drugo,
pokušavao sam izraziti ono što sam osjećao.
Često sam zbunjen,
a katkad i frustriran tijekom intimnog odnosa s curom.
Nađemo se u intimnoj situaciji i ona kaže…
Ne želim biti vulgaran.
Ona kaže: „Sad ću svršiti. Svršit ću.”
Dame, to je najbolja rečenica koju možete reći muškarcu.
Ne postoji rečenica koju bi muškarac radije čuo.
Kad to kažete, dosegli smo vrhunac muškosti.
Uspjeli smo. Stigli smo.
Kad to kažete, pomislimo: „Ja Tarzan.”
Gotovo je.
Gotovo.
To je toliko moćno
da ćemo dosegnuti razinu muškosti
za koju nismo ni znali da postoji.
Kad nam to kažete, postanemo jači.
Prevladat ćemo stvari koje nismo mogli. Umor će nestati.
Zaboravit ćemo na grč.
U bilo kojoj situaciji…
Recimo, katkad ne možemo disati.
Katkad ne možemo disati.
Ponekad nam je nos začepljen i…
Borimo se za dah.
Radimo svoje,
a kada ostanemo bez zraka, poput kita koji izranja,
i mi izronimo,
a onda opet zaronimo u dubine vašeg užitka.
I to je u redu.
To je ritam koji je svaki muškarac odredio za sebe.
Ali, dame, shvatite da se borimo za dah.
A kad kažete da ćete svršiti,
mi pomislimo kako sad više nije vrijeme za disanje.
„Ovo je moj poziv.
Imam samo jedan dah i dobro ću ga iskoristiti.”
Onda ga zadržimo i nastavimo.
Idemo, idemo i pokušavamo vas dovesti do vrhunca.
Ali tada nisam znao da kad bi moja bivša rekla da će svršiti,
da je zapravo mislila
kako je to što radim vrlo ugodno
i kako želi da nastavim.
„Molim te, nastavi točno to što sad radiš
istim ritmom i, po mogućnosti, istom silom.
Nemoj se uzbuditi zbog te rečenice.
Nemoj ništa mijenjati.
Samo nastavi raditi točno to što radiš
jer si na dobrom putu.
Možeš ti to, šampione. Samo nastavi.
Prije si štošta brljao, ali ovo je dobro.
Ako to učiniš, velika je vjerojatnost
da ću doživjeti vrhunac.
Samo nastavi. Možeš ti to.
Vjerujem u tebe. Sve si bliže cilju.”
To je mislila.
Ali to je zbunjujuće.
To je zbunjujuće, dame, jer ste rekle
da ćete svršiti.
No sad mi je jasno da kad žene kažu da će svršiti,
to kažu na isti način na koji bi osoba na stanici rekla da stiže autobus.
Znači da ste na pravom mjestu na kojem će se pojaviti autobus.
Autobus će doći.
Ali pitanje je kad.
Vrijeme je ono u čemu se ne podudaramo.
Jer, dame, mi muškarci to shvaćamo doslovno.
A ženama je to teorija.
„Svršit ću”
znači samo da je to pravi smjer.
Može biti za tri minute.
Može svršiti za 15 minuta.
Možda u sljedećoj vezi.
Nitko ne zna.
Ali dame, shvatite da mi ne dišemo.
Ne dišemo.
Zadržavamo dah. Na granici smo.
Disanje nam je nužno za život.
Zato muškarci žive 10 godina kraće nego žene.
Zbog svih propuštenih udisaja dok smo čekali da se to dogodi.
Nije loše ako se ne dogodi. No nismo znali.
Nismo znali jer sve shvaćamo doslovno.
Mi smo jednostavni. To je to.
Poput pasa. „Gdje je lopta? Eno je.”
Kad muškarac kaže da će svršiti,
to znači da je svršavanje krenulo.
Taj je trenutak stigao, dame. Na to mislim.
Kad muškarac kaže da će svršiti,
to je taj trenutak.
Nema drugog.
Nema reklama, nema pauze.
Svršavanje se događa u ovom trenutku.
Ne smijete ni trepnuti.
Zakoračite li na cestu, autobus će vas udariti. Tu je.
Autobus je ovdje.
Pitate se gdje je autobus. Evo ga.
Kad on kaže da će svršiti, to je to.
To je… Ponekad već i jesmo. Neću lagati.
Ponekad se već dogodilo. Da budem iskren.
Dogodilo se. Trudili smo se to spriječiti, ali to je kao kad dijete cinka sâmo sebe.
Pogriješimo vrijeme.
„Mama, razbit ću nešto u kuhinji.”
A već je razbijeno.
Već je razbijeno.
Zato je najgore što možete reći u tom trenutku: „Nemoj još.”
Ne, „još” je već prošlo!
To „još” je završilo.
I tom rečenicom naša je muškost uništena.
Kažete: „Nemoj još.”
Pokušamo, ali ne možemo. Gotovo je.
Iščezava. Znamo da je tako.
„Svejedno hoću.” „Kako to misliš?”
„Svršit ću.” „Zar ne možeš pričekati?”
„Ja radim što hoću. Nećeš mi govoriti kad da svršim.”
„Nije ti stalo do mene?” „Nije mi stalo…”
I zato sam još samac.
Hej, bili ste sjajni.
Puno vam hvala na dolasku.
Hvala što ste došli.
Želim vam divnu večer.
Laku noć.
Prijevod titlova: Daria Šantel