Kako je zvučala preko telefona? -Normalno.
Prijatno, čak.
Jesi li siguran da je to dobra ideja?
Ne. Ali pretpostavljam da je lepo imati baku. Mislim.
Nikad je nisam imao, tako da ne znam.
Kad sam zatrudnela, moja baka, mamina mama,
samo me je zagrlila, ništa mi nije prigovorila.
A mama je vikala dva dana.
Kul baka je čisto zlato.
Hoćemo li? -Da.
Broj 12.
Razgovarao si s Pavelom? -Ne. Ne javlja mi se na pozive.
Možda bi trebalo... -Možda bi trebalo da razgovaraš s Adamom?
SAMO LJUBAV
Dobar dan. -Dobar dan.
Filip Račinski.
Znam. Uđite.
G. Račinski, hvala što ste došli. Moj poziv...
Možda vas je iznenadio. -Jeste. Zovite me Filip.
A vi, gospođice? -Kiki.
Ja sam... Bila sam... Ankina prijateljica.
Dobra gajba.
Došao si s telohraniteljem. Bojiš me se?
Da li bi trebalo?
Moja unuka.
Tako je lepa.
Da. Zaspala je usput.
Izvolite.
Ne skidajte cipele. Ovo je elegantna kuća.
Izvolite.
Ovo je Filip.
Ovo je...
Kiki.
A ovo je moja unuka Tošija.
Ada. -Filip.
Kiki, zdravo. -Drago mi je.
Moj muž, Jeremi.
Jerek. Drago mi je.
Naš sin. Hoćeš li se predstaviti? -Kako se zoveš?
Ksaveri. -Zdravo.
I moj brat, Hubert.
Hubert. -Kiki, zdravo.
Hubert.
Dobro je što ste došli, mama je skuvala toliko hrane...
Neće propasti.
Slatka je. Isti Kšišek.
Da.
Šta ćete da popijete? -Huberte!
Tiho, probudićeš je. Idemo u radnu sobu.
Čašu vode? -Dajte, ima vina...
Da zatvorim vrata?
Vozim pa bih radije vodu.
Vino će vas opustiti. -Prestani. S limunom?
Super.
Vino? -Ne, imam Tošiju.
Hvala.
To je sigurno Kristof. Hoćeš li mu otvoriti?
Kupila sam Tošiji sitnicu.
Probaće je kad se probudi, ne znam njenu veličinu.
Sigurno će odgovarati, hvala.
Cela porodica je tu.
Možemo li da razgovaramo? -Razgovaramo.
Radije bih u kuhinji.
Izvinjavam se.
Kristofa izgleda nije obradovala naša poseta.
Takav je, retko kad je zadovoljan. -Rekao sam ti da će pošizeti.
Samo brbljaš. -Ne počinji... -Daj.
Proslavimo mamin rođendan lepo i brzo.
Divno je što ste došli.
Je li bilo gužve na putu?
Znate kako je u Varšavi. -Da.
Kristofe!
Sine, molim te, ostani.
Da smo znali da vam je rođendan, doneli bismo poklon.
Kako biste znali kad niste porodica?
Vrlo sam srećna što smo se svi danas okupili.
Nadam se da ću ovo češće viđati.
Čemu ovaj cirkus? -Daj.
Želim da se zahvalim Filipu što je tako sjajan s Tošijom.
Možda nije najbolji trenutak, ali...
Verujem da treba da se suočimo s teškim situacijama,
a ne da guramo glavu u pesak. Ksaveri, prestani da lupkaš.
U pesak. Zato mislim
da bi Kristof trebalo da usvoji Tošiju.
Ne govori mi šta da radim. -Kšišek.
Koji kurac si joj rekla? -Kšišek...
Ohladi malo.
Ksaveri, uzmi moj telefon i idi da gledaš nešto u drugoj sobi.
Detetu treba porodica.
Tošija ima porodicu.
Bio sam jasan: ne želim to dete. -"Ne želim to dete."
Odrastao čovek treba da bude odgovoran.
Možda jednostavno nisam.
Ko je kriv za to? -Mogu li da pogađam?
Ja? -Ne znam.
Ali moguće je.
Brak je protivotrov za takve gluposti.
Ljudi se venčaju i imaju decu.
Ne kao sada: otvorene veze, samohrane majke, samoubistva.
U tvojoj glavi je sve povezano. Samoća vodi do samoubistva.
Je li i globalno otopljenje tu negde? -Jer se sve vrti oko zabave, zar ne?
"Radi šta želiš." -Možda da prestaneš da piješ.
Brineš se za mene? -Da!
Nisam te dugo video treznu.
U redu.
Srećan? -Sjajno, mama.
Sjajno, kao uvek. Hvala.
Neće ostati mrlja.
Ne bi trebalo da imaš ni psa.
A kamoli decu.
Natoči mi.
Je li ti ikada išta nedostajalo? -Da.
Ti.
Bio sam dete s ključem oko vrata. Uvek si bila na poslu,
a onda si bila besna jer si morala da se brineš o nama. Ili o kući.
Nisi fer. -Nisam?
Jesi li znala da se Ada sekla?
Jesi li? Ili nisi?
U redu, Kiki...
Idemo. -Ali zašto? Sedite.
Govorimo o porodičnim stvarima, kao porodica.
Sedi.
Nisi bio jedino dete čiji su roditelji radili.
Svaka porodica ima svoje probleme!
Nismo disfunkcionalni... -Ali jesmo.
Nazovimo stvari pravim imenom. Disfunkcionalni smo!
Moje najlepše uspomene iz detinjstva su s bebisiterkom iz komšiluka.
Najbolje uspomene iz detinjstva, sa strancem!
Dosta!
Sećaš se kako nas je šamarala?
Kako je ono išlo?
"Ko traži đavola, nađe i batinu." -Zaboga, prestani!
Ada, prestani da cmizdriš.
Nismo bili srećni, mama.
Kšišek... Jesi li glup?
Ko je danas srećan? Je li iko ovde srećan?
To se zove "život". -To nije život. Ne bi trebalo da bude.
A brak nije prokleti čarobni lek.
Jeste! To je odgovornost!
Oženiš se i imaš decu.
Jesi li se pitala da li bi bila dobra majka?
Ili želiš li da imaš decu?
Ne voliš ni svog unuka! A ja sam baš kao ti,
jer nikad u životu nisam nikoga voleo!
Protraćila sam svoje najbolje godine na vas. Tvoj otac i ja...
Ubaci i tatu u tu lepu sliku savršene porodice!
Otac!
Uvek ste se svađali.
Svi parovi se svađaju, jednostavno je tako.
A "tiha misa"?
Kad si se durila? I nisi htela da kupuješ namirnice?
Nije bilo ništa za jelo i morao sam da tražim novac od tate
da kupim jebenu hranu za kuću?
Kad bi se vratio kući, bojali smo se da ćete opet početi da se svađate
i da opet s nama neće razgovarati dve nedelje!
Da će nas potpuno ignorisati! -Nije bio savršen, ali mu je bilo stalo!
Stalo?! Na njegov sjebani način!
Ignorišući Adu i tretirajući njega kao debila,
jer nije dobijao čiste petice.
Raj na zemlji!
Hteo je da budete odgovorni odrasli!
Odgovorni?
Tako malo dete?! Toliko sam bio veliki!
Odgovoran za vas dvoje da se volite,
a ne da se svađate
i da razgovarate jedno s drugim kao ljudska bića!
Dragi moj Filipe,
niko ne očekuje od tebe da snosiš toliku odgovornost
pa će se Kristof brinuti za svoju kćerku.
Pusti to vino. -Samo sam zabrinuta za Tošiju.
Mlad si, život je pred tobom...
Prestani. -Ne razgovaram s tobom.
Detetu je potrebna ljubav.
I za razliku od nas, on je voli. -Ali on je peder.
Žalim te, mama.
Ali pečenje je bilo dobro, zar ne?
Možda je čudno ali...
Žao mi je Olge. -Meni nije.
Nije trebalo da idemo tamo.
Želiš malo na ruku?
Nemoj to da jedeš!
Ostavio si Tošijine poklone.
Naš prvi susret nije baš dobro prošao.
Želite da kažete da će ih biti još?
Sada smo porodica. -Porodica dobro izgleda na slikama.
Bolje je biti u sredini, inače te odseku. Mogu li da uđem?
Izvolite.
Hej, malena!
Zdravo! -Želite li nešto da popijete?
Da. -Šta?
Može voda.
Ajoj!
Šta imaš tu?
Tošija, pogledaj.
Vidi šta ti je baka donela.
Vidi, kakva lepa haljina.
Za princezu.
Mineralna, iz frižidera. -Šta se može.
Hoćeš li da je probaš? Dođi ovamo...
S limunom? -Da, molim.
Hoćeš li da ugodiš baki i probaš haljinu?
Vreme je da polako idemo na spavanje.
Posle će biti princeza, sad joj je vreme za spavanje.
Ne možemo da napravimo izuzetak za baku?
Kad je reč o spavanju, nema izuzetaka.
Razumem.
Doviđenja, malena. Doviđenja.
Šta je ovo bilo?
Pozvali ste nas kod sebe, došli ste ovde, nazivate se bakom...
I jesam joj baka. -Da više niste dolazili.
Podnela sam zahtev za Tošijino usvajanje.
Nadam se da razumete.
Jesi li znao?
Šta?
Tvoja majka je došla kod mene i rekla da želi da usvoji Tošiju.
Hoćeš li nešto reći? -Uđi.
Jesi li znao?
Nisam. -Ne može to da uradi.
Razumem... -Glupost. Razgovaraj s njom, zabrani joj.
Jebem mu!
Najbliži si joj rod, čvrsto ste povezani.
Tošiji si poput oca. To će biti naš argument.
Ako uspemo da dobijemo starateljstvo,
imaćemo velike šanse za usvajanje i roditeljska prava.
Juče sam video Kristofovu majku. Tošijinu baku.
Zašto? -Želela je da upozna svoju unuku.
Mogli su da uzmu uzorak Tošijine DNK. Htela sam da idem na pitanje očinstva.
On joj je biološki otac. -Ne znaš to pouzdano.
Osim toga, dobili bismo na vremenu.
Što je Tošija duže s tobom, to će vaš odnos postati dublji.
Dokazuješ se kao staratelj, što otežava da ti je oduzmu.
Nisu uzeli nikakav uzorak.
Sudovi rutinski presuđuju u korist biološkog roditelja.
Nikada nije pokušao da stupi u kontakt s njom.
Mogu da kažu da ga je Anka držala na distanci jer je htela dete za sebe.
A on je patio, jer voli svoju kćerku. To su samo reči.
Ali u redu...
Ništa strašno, samo me sledeći put obavesti, u redu?
Došla je kod mene sinoć. Podnosi zahtev za Tošijino usvajanje.
Onda smo najebali.
Oprosti, morao sam da razbistrim glavu. -U redu je.
Kako je Tošija? -Dobro, spava.
Nikad ti se nisam zahvalio za ono što si rekao na autobuskoj stanici.
Kako Tošiji treba otac, a ne pijani ujak.
Uvek na usluzi.
Šta je Tereza rekla?
Da ćemo uništiti vešticu na sudu.
Volim te. Idemo.
Onda? Spremni?
Toliko sam nervozan da ću povratiti. -Uzmi je.
Filipe, moram nešto da ti kažem.
Znam. -Ne, čekaj...
Adam čeka.
Drago mi je. -Jer...?
Što nas Adam čeka. Mogu li da uzmem kolica?
Srećno. -Hvala.
Dođi ovamo. -Zašto?
Poslušaj, jebote!
Kao komšija si bio prava gnjavaža.
Jesam li osetila nešto tvrdo? -Gospode... To je moj mobilni.
Nadam se. -Luda si.
Izgubila si opkladu.
Bila sam trezna? -Duguješ mi stotku.
Bila sam trezna? -Ne.
Iskorišćavaš pijanu ženu?
O kakvoj se opkladi radilo?
Na bdenju. Da će Filip odustati.
Čak i uz najveći stepen poverenja u testove,
mišljenje se takođe temelji na razgovoru.
Testovi mogu različito da se tumače.
Test temeljen na razgovoru je najmerodavniji.
G. Filip ima visok nivo empatije,
iskren je, otvoren i svestan izazova i odgovornosti.
Dete je sigurno pod njegovom brigom i njene potrebe su zadovoljene.
Nakon detaljnog obilaska i pregleda prostorija,
zaključila sam da je stan čist i uredan,
a dete ima svoju sobu primerenu uzrastu.
S obzirom na godine g. Filipa, njegov nedostatak iskustva, bračni status,
uprkos pozitivnim mišljenjima,
smatram da dete treba smestiti kod hranitelja.
Časni sude.
Hraniteljski domovi su često
dar s neba za napuštenu ili neželjenu decu.
Ali kako god ih zvali, to su sirotišta.
Šta je važnije: duboka ljubav i veza,
ili isprazni klišei o hraniteljskim domovima,
koje nazivamo "domovima" kako bismo umirili svoju savest,
jer nikada ne bismo tamo poslali svoju decu?
Može li neko ko je bio van kontrole,
ko voli da pije i posećuje žurke,
preko noći da postane uzor malom detetu?
Mislimo li da takva osoba može da bude dostojan staratelj?
Može li neko ko ne zazire od alkohola i ko zna čega još,
da se brine o ranjivom biću?
Da joj pruži sigurnost, skup vrednosti?
Časni sude, ovaj opis odgovara mnogim porodicama u ovoj zemlji.
Pivo nakon posla, vino za večeru, bez interesovanja za detetove probleme,
vreme provedeno u tupom gledanju u telefon ili TV ekran?
Nuklearna porodica nije savršena!
Bar ova prostorija ne bi trebalo da se da zavarati dominantnim stereotipima.
Pogledajmo se u ogledalo i zapitajmo:
ne zanemarujemo li i sami ponekad vlastitu decu?
On je gej. -Časni sude.
Advokate,
molim vas da uputite svoju klijentkinju
u pravila na sudu. -Naravno, izvinjavam se.
Jeste li homoseksualac? -Upravo sam to rekla.
To nije predmet ovog slučaja. Advokate!
Možete li da kontrolišete svoju klijentkinju?
Pokušaću. -Hvala.
Bolje vam je. Moje strpljenje je neizmerno,
ali ima svoje granice. Molim vas.
Klijentkinja je jednostavno zabrinuta za budućnost svoje voljene unuke.
Izgubivši sestru, g. Filip se hrabro trudio da bude otac,
ali svi znamo da mladost mora da dođe na svoje.
Ne bi li starost trebalo da se odmara? -Advokatice.
Samohrani otac nije celovit dom. -Ali je dom pun ljubavi.
Olga, majka Tošijinog oca, spremna je da stvori
stabilan, ispunjen, bogat dom pun ljubavi za svoju unuku.
Složićete se, advokate, da se ljubav ne može meriti bogatstvom?
To je demagogija. -Slažem se.
Oprostite.
Mogu li nešto da kažem?
A ko ste vi?
Ja sam... Bila sam...
Ankina najbolja prijateljica.
Filipove sestre.
Poznajem Filipa otkad su došli u Varšavu.
Ali nije u tome stvar.
Htela sam da kažem da...
Ostala sam trudna sa 16 godina.
I nikoga nije bilo briga hoću li pružiti detetu šta mu treba
ili biti dobra majka.
Nije bilo lako.
Ali uspela sam. I jedno znam.
Sve se svodi na ljubav.
Jednostavno.
Ljubav je najvažnija. -Nije relevantno.
Jeste! Jer svi govore o dobrobiti deteta,
a zar ne vidite da bi on uradio sve za nju?
Bio joj je otac od prvog dana...
U kom tačno svojstvu ova gospođa svedoči?
Mogu li da nastavim?
Kao što sam rekao, Tošijina baka će joj pružiti stabilno okruženje.
Njena stabilna porodična i materijalna situacija
omogućiće siguran prostor za Tošijin razvoj.
Imate li problema s alkoholom? -Molim?
Pitam ima li problema s alkoholom.
Nije relevantno.
Zanimljivo. Ipak... -Advokatice.
Pređite na stvar. -Naravno.
Slika koju je prikazao advokat daleko je od stvarnosti.
Imam članak iz novina, citiram: "Pijana majka izgubila sina na plaži."
Zar ćemo verovati nekom tabloidu? -Njen sin je ovde.
Ostavila ga je na plaži sa šest godina.
Jer ste bili majka alkoholičarka, zar ne?
Onda? -Videćemo šta će psiholog reći
nakon razgovora s Kšišekom i njegovom majkom.
Ostanimo optimistični.
Ja...
Sve sam zapisao kako...
Istina, deca komplikuju stvari. -Slušaj...
Ne, sačekaj.
Oprosti.
Slušaj me.
Ja...
Stvar je u tome...
Volim te.
Želim da to znaš.
I da su ljudi zajedno, imaju decu i srećni su.
Kapiram, Tošija nije tvoje dete...
Nemam iskustva s vezama,
ali mislim da ako postoji nešto veliko...
Ako se nešto veliko događa između ljudi...
Nešto dragoceno, ljubav...
Ako ima ljubavi, onda se za to vredi boriti. Tako ja mislim.
U redu.
Filipe.
Nosiš moju majicu?
Jer miriše na tebe.
Biću slobodan u 23 h.
Mogu li da svratim?
Možda ću spavati.
Možda će biti malo kasno.
Ništa ne kapiraš, zar ne?
Ništa ti ne stvara nervozu.
Moja bezbrižna bundevica.
Tako je.
S tobom razgovaram.
Sviđa li ti se jaje?
U redu je.
Trenutak kasnije, tvoja mama je slomila ruku.
Alkohol i veranje po drveću nikad nisu dobra ideja.
Pogledaj, nas troje.
Dobro nam ide.
Veš se ne usmrdi, bacamo smeće.
Zar ne?
Tošija nije gladna.
Jede povrće.
Trudimo se koliko možemo.
Ovde.
Uđite, molim vas.
Saznaćemo uskoro.
MEDIATRANSLATIONS