Downloaded from YTS.BZ
VŽDYCKY MĚ BUDETE MÍT RÁDI.
Official YIFY movies site: YTS.BZ
PŘEDSTAVUJI PRO VÁS HŘÍCHY, KTERÉ NEMÁTE ODVAHU SPÁCHAT.
OSCAR WILDE
TAYLOR TOMLINSON: MARNOTRATNÁ DCERA
Díky, že jste přišli. Nemuseli jste. AI se hodně zlepšuje.
Je až moc dobrá. Nevěřím jí.
iPhone mi začal dávat velké „B“ ve slově Bůh. Ani se neptal.
Stalo se to někomu?
Nevím, co to bylo za update, ale začal se ptát:
„Mysleli jste Krále králů?“
Roboti přicházejí a milují Hospodina.
Máte z robotů strach?
Dělají vám starost?
Taky jste se podívali na lidi kolem vás,
na přátele, rodinu a pak na sebe a řekli si:
„A sakra.
Asi budu z těch, co se zamilujou do robota.“
Jste k sobě upřímní? Mně se to stane.
Proto nepoužívám ChatGPT. Nejsem připravená na vztah.
Zatím vzdoruju.
Ale za pár let, až si budete moct koupit partnera,
tak budu opilá na večírcích obhajovat
svého robotického manžela před přáteli.
„Jo, jasně. Co je vůbec duše?
Definujte ji. Jo, přesně.
A Chelsea, tvůj manžel je bez šťávy.
Neříkej mi, že ho na noc nezapojuješ do zásuvky.
Jo?“
„To je přístroj na apnoi. Bez něj umře.“
„To je jedno. Vypráví příliš dlouhé příběhy.
Trochu respektu.
Není to toaster, ale láska mého života.
A dívej se mu do očí.
A neoslovuj ho středním rodem.
Nebo taky začnu být hnusná.
A budu ti říkat krávo.“
Robotický partner by byl fajn. Menší šance, že to poseru.
Říkám menší.
Ne, i na robota bych žárlila a chovala se k němu hnusně.
„Co děláš pořád u myčky?
Má snad větší košíčky než já?
Je snad vlhčí než já?
Protože umí dělat bubliny? To můžu taky.
Sice dostanu infekci, ale jestli chceš bubliny…“
Bývala jsem toxická.
Hodně jsem to řešila na terapiích.
Když mi bylo dvacet, chodila jsem s jedním týpkem.
Leželi jsme na gauči. Nehádali jsme se.
Přišlo mi to divné. Otočím se.
A říkám mu: „Zlato,
kdybys zjistil, že jsme bratranec a sestřenice,
rozešel by ses se mnou?“
A on na to:
„Jo!“
Tak mu říkám: „Počkej.
Prostě jen tak? Ani se na nic nezeptáš?“
A on na to, že je to nelegální.
Tak říkám, že to jsou i houbičky a ty mu nevadily.
A najednou je z něj poslušný občan, protože jsme příbuzní?
Řekl mi, že má pravdu. Ať se zeptám kohokoli.
Napsala jsem třem nejspokojenějším párům, co znám.
„Kdybyste najednou zjistili, že jste bratránek a sestřenka,
ale celou dobu byste měli takhle skvělý vztah,
rozešli byste se kvůli tomu?“
Všichni mi odepsali:
„Musíme to někomu říct?“
Ukázala jsem mu to a řekla:
„Takhle vypadá láska.“
Rychlý průzkum.
Kdybyste tohle zjistili vy,
zatleskejte pro rozchod.
No, to je docela dost lidí.
Neprobírejte to. Pohádejte se v autě.
A teď zatleskejte, kdybyste se rozešli po zjištění,
že partner je robot.
Zajímavé.
Tleskalo mnohem míň lidí.
Někteří poprvé tleskali, ale podruhé ne.
Takže opustíte svoji rodinu,
ale toaster budete šukat dál.
To dává smysl.
To velké písmeno ve slově Bůh mě naštvalo.
Mám z náboženství trauma. Kdo z vás má nějaké?
Čekala jsem to.
Mluvím o tom, když jste jako malí chodili do kostela,
už nejste věřící, ale kdykoli se cítíte dobře,
máte z toho špatný pocit.
Zažili jste při orgasmu náhlý propad v rozkoši?
Ten propad je Ježíš…
co vám do obličeje stříká vodu.
Proto u sexu nemáte říkat „Bože“.
Je jako Beetlegeuse. Zjeví se.
Hele, nejsem ateistka, ale netuším, co se stane.
A vy taky ne. Vlastně to neví nikdo.
Nikdy jsem nechápala tu jistotu,
se kterou vám křesťani řeknou: „Prostě to vím.“
„Jak víš, že Bůh existuje?“ „Prostě to vím.“
Víte, kdy něco prostě vím?
Když mám průjem.
Nikdy jindy.
To je jediná chvíle, kdy…
A začnu se modlit.
Ale nesnáším obě strany.
Když lidi říkají, že Bůh určitě neexistuje.
A když říkají, že existuje a že je má nejradši.
Nesnáším suverénnost. To bude ono.
Nesnáším příliš suverénní lidi.
Mám jednu takovou kamarádku. Jen jednu.
Víc jich nezvládnu.
Jednu tak suverénní…
Znáte ty hezké holky v osmičce, co chodí pozdě
s frappuccinem v ruce a vy si říkáte „jasně, máma tě chtěla“?
Přesně taková je.
Takže se s ní zvládnu vidět maximálně dvakrát za rok.
Před pár měsíci jsme byly na obědě. Přinesli nám jídlo.
Ona ho okamžitě vrátila do kuchyně.
Myslela jsem, že se to dělá jen ve filmech.
Řekla mi, že v tom jídle byl vlas.
Jeden vlas.
Já bych v lasagních musela mít celý příčesek.
I tak bych se omluvila,
že jsem si měla objednat bez příčesku.
„Ne, chápu, je to obloha.
Jen v tomhle politickém klimatu je to trochu…
Ale chápu. Vypadá přirozeně. Poděkujte kuchaři. Budu jíst to kolem.“
Nemyslím si, že jsem chytřejší než věřící.
Nesnáším ateisty, co se chovají povýšenecky.
Já uvěřila spoustě divným věcem.
Bůh není ani v nejlepší trojce.
Uvěřila jsem vysokým chlapům.
„Hraje na kytaru, bude fajn.“ Jsem blbka, co?
Když věřící příbuzní mluví o Bohu,
třeba že jim pomohl v nejtěžších chvílích života,
takhle mluvím o Gilmorových děvčatech.
Jsem fakt blbá.
Ale Gilmorky miluju.
To si teda pište.
Jo, je to tak.
Mám kolem sebe spoustu křesťanů. Modlí se za mě.
Snažím se nebrat si to osobně.
Řekl vám někdo, že se za vás modlí,
ale vy nechápete proč?
„Chci ti říct, že se za tebe modlím.“
„Cože?
Nejsem nemocná.
A já se modlím za tebe, Bev. Co ty na to?
Prý to potřebuješ jako sůl.“
„Bůh mi tě přivádí na mysl.“
„Tak ať mě zase odvede, protože se mi daří skvěle.
Nevím, co jsi slyšela na parkovišti,
ale byla to rodinná záležitost.
Zatmavím si na autě okna.“
Mám kolem sebe spoustu fajn křesťanů.
Dají vám najevo, že jsou fajn.
Nekecám. Vždycky se přede mnou snaží mluvit sprostě.
„Chápu, že pochybuješ. Taky sleduju zprávy.
Ty vole, je to fakt na hovno.“
Pak koukají, jako by udělali skateboardový trik.
Mám strejdu, co je pastor. Je super.
Je hodně skromný.
Žádný týpek z obrovského kostela, co vydává knížky
se svým obličejem na přebalu.
Kdykoli vidím pastora, co jezdí propagovat svoji knihu,
říkám si: „Nepropaguješ už náhodou jednu?
Nějak mi to…
Kolik bestsellerů potřebuješ, Joele?“
Strejda je super. On jediný chápe moje povolání.
Máme podobnou práci.
Oba makáme o víkendech. Měníme životy.
Nesnáší, když to říkám.
Vždycky se s ním o tom pokouším bavit.
„Jime, jaká byla poslední show?“
„Je to bohoslužba, Taylor.“
„Všimla jsem si, že tam byl provokatér.“
„Jen souhlasně křičel ‚amen‘ a ‚aleluja‘.“
„To je to nejhorší, když křičí souhlasně.
Protože i tak narušují show.
Víš, že daruju 10 procent toho, co vydělám?“
„Počkej, komu?“
„Manažerovi, ale i tak je to desátek.
Ne, dělám si srandu. Vím, že neděláme to samé.
Ale ber to takhle.
Z mé sobotní show mají pocit viny.
A ty je v neděli můžeš spasit.
Přihrávám ti na smeč.
Nemáš zač.
Pomáhám ti.“
Ne, strejda je super pastor.
Hodně progresivní. Má zajímavé bohoslužby.
Ne jako ten, když jsem byla malá.
Měli jsme obyčejného, co omílal dokola tři témata.
Měl tři poselství.
„Je ti odpuštěno,
manželství je těžké…
a veselé Vánoce.“
To je všechno.
O Vánocích a Velikonocích je mi pastorů líto. Jsou to dva velké svátky.
Náborové týdny.
To chodí do kostela všichni.
I takoví ti sváteční křesťani.
Vidíte ty kretény dvakrát za rok,
takže je musíte naprosto ohromit, aby upgradovali předplatné na týdenní.
To je velký tlak.
A jako pastor nemůžete být moc kreativní.
Dělat divné věci.
Unplugged koncert.
Musíte hrát hitovky.
Vyprávět příběhy.
Velikonoce jsou lepší příběh než Vánoce.
Velikonoce jsou ukřižování a zmrtvýchvstání Krista.
Všechen merch je velikonoční.
Víte, o čem mluvím.
Znáte to.
Mrtvý týpek na kříži.
Ale je to zvláštně vkusné. A nutí to k zamyšlení nad smrtí.
„Snad umřu tak, aby to vypadalo dobře na špercích.“
Když umřela babi, chtěli jste si ji pověsit na krk?
Ne, fakt se mu to povedlo.
Ale přestanu. Všichni to známe.
Ale Velikonoce jsou super. Takové akční.
Ukřižování, zmrtvýchvstání…
Ježíš v nejlepších letech. Je mu 33, je namakaný.
Je zrazen, popraven, oživen.
Jako ve Stmívání.
Je to sexy příběh.
Ne, Stmívání patří mormonům.
Neberte jim to, dobře?
Nemůžou kofein. Něco je probudit musí.
Vánoce už tak dobré nejsou.
Narození Krista. Začíná to dobře, ne?
Pak přiletí anděl a řekne Marii,
že ví, že je panna, ale že čeká Syna Božího.
A pak to anděl musí říct jejímu příteli Josefovi,
protože tehdy se ženám ještě nevěřilo.
Takže mu říká, že je tam opravdu Bůh.
No a pak ten anděl odletí.
A pak je čeká hodně dlouhá cesta do chléva.
A to je většina vánočního příběhu. Ježíš tam skoro není.
Objeví se na konci.
Neudělá žádná kouzla.
Je to na prd.
Ježíš je taková ta scéna na konci filmu od Marvelu.
Je to sračka.
Jako vážně.
Jedny Vánoce se to pastor pokusil okořenit.
Myslel si, že našel nový úhel pohledu.
Řekl nám:
„Vždycky vánočním příběhem tak nějak proletíme, že?
Protože ho známe tak dobře.
Ale když se zamyslíte nad tím,
jaké to muselo být pro Marii…“
A všechny ženské…
A všichni chlapi:
„Ne!
Která že je Marie? To je ta pronajatá děloha?
Mluvíte o Ježíšově jámě?
Mluvíte o Kristově krabici?
Mluvíte o Boží brašně?
O Mesiášově mošně?
Spasitelově sejfu?“
Mohla bych pokračovat, ale musíme dál.
Ale je to fajn hra. Zkuste to pak po té hádce v autě.
Ta bohoslužba o Marii dopadla tak dobře,
že další rok pastor povídá:
„Loni jsme mluvili o tom, jaké bylo zjištění těhotenství pro Marii.
Ale zamysleli jste se nad tím, jaké to muselo být pro Josefa?“
A všichni chlapi: „Konečně zastání!
Mně ty mrchy taky pořád lžou!“
Josef byl Mariiným snoubencem.
Nechci předpokládat, že všichni znáte bibli.
Jasně, ti, co chodili do kostela, ano.
Ale některé děti měly normální dětství.
Jo.
Je tu někdo, kdo nikdy nechodil do kostela a nikdy nevěřil v Boha?
Ty jo, všichni vzadu. To sedí.
Zníte hodně spokojeně.
Ale jak dokážete rozlišit, co je dobré, a co špatné?
Jak nevraždíte lidi?
Někteří křesťani tohle říkají. Táta říkával,
že kdyby nebyl křesťan, tak by seděl.
To mi bylo šest let.
Radši bych si s ním četla knížku než poslouchala o jeho temných myšlenkách.
Někteří křesťani to říkají. Že kdyby je Bůh neměl na řetězu,
tak by měli na rukou krev.
A s těmi se radši nescházíte o samotě.
Jestli jste nechodili do kostela, možná moc příběhů neznáte.
Nebudu se vyptávat. Radši už to nedělám.
Jednou jsem se zeptala a dostalo se mi odpovědi VeggieTales.
Nebylo to úplně ono, ale rozhodně mě to rozesmálo.
„Kdo zradil Ježíše?“
„Rajče Bob.“
Přiskákal tam a řekl: „Zemřeš, Ježíši.“
Ne, to tam nebylo.
Ve VeggieTales ukřižování nebylo.
To by neudělali.
Na děti je to příliš temné.
Navíc neměli ruce, takže by to…
Kdo by se o to postaral?
Co udělají, dají na Larryho baby karotky?
To ne, to by nešlo.
Ale podle mě všichni znáte příběh Noemovy archy.
Ten zná většina. Je známý.
Máme ho na přebalu všech omalovánek.
Je to vážně důkaz toho, jak posraná bible vlastně je,
že nám příběh Noemovy archy přijde jako pohádka pro děti.
Je to fakt temný příběh.
Bůh utopí všechny děti, protože jsou fakt otravné.
A my se to rozhodneme namalovat na zeď dětského pokoje.
„Pojď sem, maličký. Tohle jsou zvířátka, která neutopil.
Tenhle koníček má štěstí,
že mohl jet na lodičce s jedním kamarádem.“
To bude tou duhou. Ta to podle nich zachránila.
Bůh poslal Noemovi, který už musel mít problém s důvěrou,
duhu jako slib, že zemi už nikdy nezaplaví.
Což je podle mě ta nejtemnější část příběhu.
Duha po ničivé potopě.
To je jako strčit někoho ze schodů a požádat ho o ruku. Masakr.
Když vidím duhu, nemyslím na práva gayů.
Ani na déšť. Myslím na Boha, jak říká: „Vždyť jsem nezabil všechny.“
Někdo ani neví, že Noemova archa je z bible.
„Znáte nějaký příběh z bible?“
„Ani jeden.“ „Co Noemova archa?“ „Jo, to znám.“
Tak moc příběhy z bible pronikly do popkultury.
Kamarád jednou mluvil o marnotratném synovi.
Myslela jsem, že z Bible. Ale mluvil jen o sousedovic synovi.
Zmizel s jeho penězi.
Jestli ten příběh neznáte, je to jedno z Ježíšových podobenství.
V podstatě ponaučení z bible.
V tomhle příběhu
je bohatý otec, co má dva syny.
Ten starší dělá všechno správně.
A ten mladší chce od otce dostat peníze.
Táta mu říká, že takhle to nefunguje.
Že je ještě naživu.
Ale nakonec mu ty peníze dá.
A ten hajzl zdrhne. Říkala jsem, že jsem nejstarší ze sourozenců?
Ten hajzl prostě zdrhnul.
A jak to psali?
„Rozmařilým životem svůj majetek rozházel.“
Což v překladu znamená „utratil to za Bitcoin a tance na klíně“.
A pak má dost drzosti na to, aby se po letech s prosíkem vrátil.
„Rozfofroval jsem to. Jsem debil. Můžu se vrátit?“
A ten starší si určitě říkal, ať ho táta dorazí.
Ale táta byl nadšený: „Můj syn se vrátil!
Uspořádejme mu velkou oslavu!“
Vím, že nám všem nejstarším se z toho teď chce zvracet.
Vím, že nám všem nejstarším
začal žaludek dělat kotrmelce.
Pamatujte, ti lidi z bible vám neublíží. Jsou už dlouho po smrti.
Už končíme.
Takže ten starší syn je naštvaný.
„Tati, celý život dělám všechno správně, a mně jsi oslavu nikdy neuspořádal.“
Fakt. Najděte si to.
A táta mu říká: „Jsi skvělý.
Mám tě rád.
Ale tvůj brácha
byl ztracený. A teď se našel.
Tak to oslavíme.“
Když se zeptáte pastora, o čem to je,
řekne, že je to o tom, že můžete sejít z cesty,
ale můžete se vrátit k Bohu a ten vám odpustí.
Pokud se zeptáte mě, o čem to je…
V podstatě je to o tom, že Ježíš byl jedináček.
Jako malá jsem četla spoustu příběhů z bible.
Některé jsou vtipné.
Co třeba příběh 200 předkožek?
Znáte ho? Ne? Jo?
Z toho mrazí.
Takže…
David si chce vzít Saulovu dceru.
Ten mu řekne, že může,
pokud mu přinese 100 předkožek nepřátel.
Saul podle mě musel být Štír.
Kdo myslí na předkožky svých nepřátel?
Musel se narodit na konci listopadu.
Takže Saul mu říká, že chce 100 předkožek.
No a David jde
a vrátí se s 200 předkožkami. A z toho máme frázi
„kdyby chtěl, tak se snaží“.
Jo, to není z TikToku. To je z Bible.
No a co Jób?
Slyšeli jste o něm?
Máme tady pár fanoušků Jóba.
Tak tenhle týpek z bible miloval Boha. Jednoho dne mluvil Bůh se Satanem.
Nepíše se tam proč, ale občas prostě zavoláte svému ex
a nikdo nechápe, proč to děláte.
Takže Bůh a Satan spolu mluví
a Satan říká: „Všiml jsem si, že tě Jób miluje.“
A Bůh na to: „Jo.“
A Satan říká: „Asi by tě tolik nemiloval,
kdybych ho posral.“
A Bůh říká:
„Nudím se, tak ukaž, co umíš.“
Takže Satan Jóbovi naprosto zničil život.
Ale Jób Boha nikdy nezatratil.
A podle toho natáčeli Jak ztratit kluka v 10 dnech.
Matthew McConaughey je Jób.
Kate Hudson je Satan.
Vyrůstal tady někdo jako věřící,
ale věřící už není?
Jste na správné show.
A kdo z vás chtěl spasit ostatní? Kdo lanařil ostatní do církve?
Teď vás bylo míň.
Koukám, že jste kašlali na domácí úkoly.
Někoho jste spasili, ale už nejste věřící?
A přijde vám někdy…
Vážná otázka.
Říkáte si někdy, že byste jim měli zavolat?
Aspoň ze slušnosti.
„Pamatuješ, jak jsem mluvila o posmrtném životě? No…“
Co když přijdou do nebe a…
„Hele, tvůj sponzor tady není, takže jsme nevěděli, že přijdeš.
Jsi tady správně?
Nemůžu je zaboha najít.
Je nám líto.
Fakt, musíš jít do pekla. Bohužel.“
Já nikoho nespasila.
Řekla jsem jednomu mormonovi, že oni opravdu zachraňují lidi.
Říkal: „Jo, křtíme i mrtvé.“
Víte, co to je? Já to nevěděla.
Mormoni totiž
občas spasí někoho, kdo je po smrti.
Člověk se tím aspoň nemusí trápit zaživa.
„Hele, věříš v Boha?“ „Ne, nevěřím.“
„V pohodě, my si počkáme.“
A jakmile umřou:
„Abrakadabra, mormon.“
Takhle dostanete duši do nebe.
Jako když chcete dostat smrad z koupelny nového objevu.
Nesmějou se jen lidi v manželství. Běžte do hajzlu. Ten vtip není pro vás.
Užijte si sraní s otevřenými dveřmi. My nosíme sirky.
Všude!
Můj problém s církví nebyl, že chtějí spasit lidi.
Ale to, že vás nenechají nic rozporovat.
Kdykoli jste řekli něco v tom smyslu,
že něco, co udělal Bůh, bylo drsné, řekli:
„To byl Starý zákon.
To bylo předtím, než Bůh přestal pít.
To byl jiný Bůh.
V tu dobu to byl docela hajzl. Pak měl dítě a změnil se.“
„Dřív jsem byl mladý a nerozvážný.
Jasně že jsem topil lidi.
Ale změnil jsem se.“
Kdykoli na něco nemají odpověď, řeknou to samé:
„To je skvělá otázka.
A až budeme v nebi, můžeme se Boha zeptat.“
Kdybyste byli Bůh, nesralo by vás,
že vám tam posílají lidi s hromadou otázek?
Jste Bůh. Stvořitel všeho.
Chcete lidi jen přivítat do nebe.
A najednou, kdykoli někdo umře,
musíte dělat tiskovku?
Kdykoli někdo umře, tak ho přivítáte v nebi.
A oni: „Když umře dítě a není pokřtěné,
jde do nebe, že jo?
Neposlal bys ho do pekla, viď, Bože?“
A Bůh si říká: „Ty píčo…
Jako vážně? Jsi v nebi, kámo.
Taky v Disneylandu doufáš, že zaměstnancům platí přesčasy?
Drž zobák!
Kazíš zábavu.
Jo, ty děti jsou v nebi.
Jen nemůžou mluvit, abychom si to tady všichni užili.“
Jo, to bylo temné. Mám temný smysl pro humor.
To bude tou církví zamlada.
Církev je temná věc.
V podstatě se to točí kolem jednoho.
„Nebylo by skvělé umřít a být s Otcem?“
O tom je církev.
„Těším se, až budu v nebi.“
To je církev.
Ale nemůžu vinit jen církev. Taky mi umřel rodič, když jsem byla malá.
Takže máme se sourozenci černý humor.
Nedávno jsem mluvila s Brinn.
Víte, jak si se sourozenci pamatujete každý něco jiného?
Občas se sejdete a každý řekne něco, co si z dětství pamatuje.
„Tak jo. Teď to dáme dohromady
a zjistíme, co se nám v dětství kurva stalo.“
Jednou jsme se takhle sešli.
Povídám:
„Pamatujete na tu podpůrnou skupinu, kam nás poslali?
Tu pro děti, co jim umřel rodič na raka?“
A Brinn říká, že jo.
„A pamatujete,
že rodiče některých ještě žili?“
Jo, někteří z nich pořád měli…
No, klidně nás mohli rozdělit do dvou skupin.
Dát nám každému jinak barevný dres.
Ale to ne.
„Rodič naživu, rodič po smrti. Proberte to.
Něco se rychle blíží.
A vy víte co.“
To jsem si nepamatovala.
Já si pamatovala,
že tam byl kluk, kterému neumřel rodič,
ale umřel mu strejda.
A… Hele.
Nechci být svině.
Ale naše máma byla mrtvá.
A tak trochu mi přijde…
že kámen tupí strejdu.
Víte, jak to myslím?
Ten kluk měl rodiče. Nebyl jako Spider-Man.
Některé ztráty vás ovlivní na celý život.
A některé jsou váš strejda.
Proč to vůbec…
Když vám v dětství umře rodič, přemýšlíte o smrti víc než ostatní.
Já rozhodně jo.
Často mě napadají ty nejčernější věci.
Katastrofické scénáře.
Což mi moc nepomáhá ve vztazích.
Chodila jsem s týpkem
a ptala se ho, jestli když se mu pár hodin neozvu,
jestli se bojí, že se mi mohlo něco stát?
Řekl mi, že ne.
Že se bojí, že jsem na něj naštvaná.
Chlapi by byli radši, abyste byla mrtvá než naštvaná.
Radši budou truchlit než řešit problémy.
Tak to je.
Když chlap vidí pět nepřijatých hovorů od ženy,
doufá, že mu volá záchranář, co ji našel.
Kéž by ten vtip nebyl vtipný.
Víte, co je vtipné na chlapech, co zabijou svoji manželku?
Ne, počkejte.
Vtipné na chlapech, co zabijou manželku, je to,
že si myslí, že jim to projde.
Nechápu.
V životě nenaplánovali…
jednu jedinou věc.
Ani jednu rezervaci v restauraci.
A teď se chtějí zbavit těla?
To je v rámci plánování taková vyšší dívčí.
Možná měli začít něčím menším.
Většinu života se bojím smrti.
Vyjma chvil, kdy po ní toužím.
Vidím, že nejsem jediná, kdo trpí depresemi.
Ve Švédsku na mě jen blbě koukali.
„Cože? Bezdůvodně smutný? To jde?“
Nechápali to.
Evropani toho nechápou víc.
„Bůh? Máme veřejné zdravotnictví.
Vám místo toho dávají Boha?
To nezní jako stejná věc.“
Pokud trpíte depresemi, máte komplikovaný vztah se smrtí.
Koukáte na smrt, jako by to byl Fantom opery.
Většinu času si říkáte, že je děsivá.
Ale občas si řeknete, že z jistého úhlu je docela sexy.
„Jo, mohla bych žít pod zemí. Proč ne.“
Tady sedí smutní lidé.
Loni jsem se strachu ze smrti snažila čelit.
Sepsala jsem závěť. Spousta přátel měla svatbu.
Taky jsem chtěla podepsat děsivý dokument.
Byl to zajímavý proces. Závěť musíte sepsat s profesionálem.
Ten vzkaz napsaný při turbulencích
u soudu neobstojí.
Jako vážně.
Myslela jsem, že jo. Ale ne.
Zjistila jsem něco,
co jsem nevěděla.
Když znenadání umřete,
vaši nejbližší příbuzní jsou rodiče,
ne vaši sourozenci. Což jsem si myslela.
Když znenadání umřete, všechno zdědí vaši rodiče,
pokud jste je v závěti nevydědili
jako správní malicherní zmetci.
Někteří z vás si říkáte, že je vám to jedno.
Že s rodiči nemáte dobrý vztah,
ale nemáte nic, co by zdědili.
Máte televizi?
Myslíte si, že si váš kreténský fotr
zaslouží další televizi?
Vaše smrt by neměla znamenat, že si polepší.
Zavolejte právníkovi.
Závěť vyžadovala spoustu rozhodnutí.
Třeba kdo mě odpojí, když budu v kómatu.
Vybrala jsem si Brinn, protože po mně bude dědit.
Ať si to odmaká.
Může se rozhodnout, kdy ty prachy přijdou.
„No a když budeš v kómatu a nebudeš reagovat,
co mám dělat, jak dlouho mám čekat?“
Tak říkám:
„Pusť od začátku Odbor městské zeleně
a pouštěj mi ho na pokoji ve dne v noci.
A jestli se do konce toho seriálu neprobudím,
pusť Kancl.
A až odejde Steve Carell, tak mě zabij.
Nechci zase vidět Andyho dělat manažera. To mi nesmíš udělat.
To fakt ne.“
Musela jsem se rozhodnout, co s mými ostatky.
Vy už víte, co se má stát s vaším tělem?
Jo? Co máte v plánu vy?
Strom života!
Strom života? Jo, to se mi docela líbí.
Občas nějaká holka řekne: „Bude ze mě strom!“
A musíte jí vysvětlit, že nebude strom.
Že bude jeho žrádlo.
Bude v podstatě taková roztleskávačka.
„Do toho, stromku!
Tohle ze mě nikdy nebude.“
Strom je super.
- Co dál? - Darovat vědě.
Někdo řekl… Cože?
Darovat vědě!
Darovat vědě.
Kterému oboru?
O jakém oboru se bavíme?
Lékařské fakultě.
Máte vybranou lékařskou fakultu,
ale ne konkrétní obor?
„Jen od krku nahoru.“
Vážně svěříme bandě studentů
naše mrtvá těla?
„Tady máte mrtvolu se spoustou otvorů.
Rozhodněte se, co s ní.“
Já vám nevím.
Asi bych jim nechala instrukce.
Pro jistotu.
Chce někdo zpopelnit?
Jo? Dobře. Snad máte plán, kam s popelem.
Občas někdo neví. Můžete skončit na divném místě.
Váš popel by mohl skončit v držáku na pití na straně šoféra.
V tom, který zkontrolujete maximálně jednou za půl roku. „To bylo latte?“
Nedávno jeden chlap zařval: „Vikingský pohřeb!“
Jo, někdo zařval „vikingský pohřeb“.
Tak říkám: „Jo, to je super, jestli to chcete.
Doufám, že posíláte synovce na lukostřelbu,
aby se trefil.“
Je těžké se trefit.
Ta loď je pořád menší a menší, jak odplouvá.
Když se netrefí, není to vikingský pohřeb.
Jen mrtvola v loďce.
A to není moc slavnostní.
To je spíš jako Stůj při mně 2.
Já bych chtěla kremaci.
Je to způsob, jak rodině zavařit i po smrti.
A to je zábava.
Protože kdo odmítne vzít si s sebou popel domů?
„Ne, to nejde, nemám doma místo.
Strašidelných nádob už máme spoustu.“
„Určitě. Jen si mě vezmi. Nezabírám moc místa.“
A když chcete, aby vás rodina rozprášila,
tak je pošlete někam podle toho, jaký s nimi máte vztah.
Máte je rádi?
„Rozprašte mě na Havaji.
A pořádně si to tam ten týden užijte.
Mám vás ráda.“
A jestli je nemáte rádi:
„Byli jste někdy v Toledu?
V lednu?
Vlastně ne. Udělejte to mezi svátky.“
Mámu spálili.
Po mámině smrti se táta znovu oženil.
A když se oženil, dal mámin popel babičce.
Takové vrácení odesílateli.
Máte pravdu. Omlouvám se.
Vrácení výrobci. To je přesnější.
Bral to tak, že se znova žení
a nemůže vzít k nové manželce ostatky té bývalé.
Jako dcera jsem mu řekla,
že může.
Ale jako dospělá žena chápu, že to nejde.
Taky nemám ráda, když můj partner sleduje ex na Instagramu.
Kdyby si přitáhl pytlík popela a řekl,
že odteď bude pod televizí,
řekla bych, že je to super nápad?
Ne. Byla bych pasivně agresivní.
Asi bych každý den spláchla lžičku do záchoda.
Pak by jednoho dne řekl, že ta urna je lehčí.
Řekla bych: „Asi zhubla.
Přestaň hodnotit její vzhled.“
Víte, co je vtipné? Že už to tak ani nevnímám.
Takhle jsem to mívala dřív.
Ale když je vám přes třicet, už to tolik neřešíte.
V podstatě chcete někoho, kdo vás nebude štvát.
Deset let zpátky jsem byla toxická.
„Musím být něčí první a jediná láska. První a poslední manželka.
Chci někoho, kdo nekouká na porno.“
A teď? „Klidně si ho vyhoň nad mrtvou manželkou.
Chceš dát její popel pod televizi? A máš puštěnou moji show?
V pořádku.
Dej si tam, kolik holek chceš.
Koukneme se na Láska je slepá. Jako rodina.“
Řekla jsem to kamarádovi.
„Co když si vezmeš někoho, kdo pořád miluje svou mrtvou ženu?“
Tak říkám: „No a? Ta už se nevrátí.
To je jeho problém.
Ať se vybrečí v koupelně, čichá k jejímu oblečení,
ale v pět jdeme do restaurace.
A poukaz je pro dva, ne pro tři.
Dostaň to ze systému, zlato.
Klidně si ho vyhoň nad urnou, jestli to pomůže.
Co tě nezabije, to tě posílí.
Ne že by se to dalo říct o tvé ex…“
Je to romantika!
Může naposledy polykat.
Styďte se, že se tomu smějete.
Můj strach ze smrti mi pomohl profesně.
Udělal ze mě workoholičku.
Posledních pár let dělám dvě práce.
O víkendech dělám standup
a přes týden moderuju show After Midnight.
Děkuju.
Díky, to je milé.
Poznala jsem úžasné lidi a hodně se toho naučila.
Měla jsem asistentku. Nejdřív jsem ji nechtěla.
Je nebezpečné mít někoho, jehož náplní práce je nosit vám věci.
První den poprosíte o nabíječku.
Pak o neperlivou vodu. A pak chcete,
aby vás drželi za ruce, zatímco usínáte.
Jmenovala se Molly.
Byla úžasná.
Dělala svoji práci tak dobře, že teď umřu sama.
Mým standardem péče ve vztahu
je teď Molly.
Tak dobrá Molly byla.
První den jsem přijela na parkoviště.
Zaparkovala jsem na svém místě a před dveřmi řidiče rostl velký keř.
Bylo prostě těžké dostat se z auta ven.
Kolem létaly včely, takže jsem udělala…
než jsem se konečně pozdravila s Molly.
To je všechno.
Nestěžovala jsem si.
Nikomu jsem ten keř nehlásila.
Molly si jen všimla, že jsem se toho keře dotkla.
Druhý den jsem přijela na parkoviště
a ten keř byl pryč.
Tak říkám: „Molly, tys jim řekla, ať ten keř zlikvidujou?“
A Molly řekla: „Jo. A taky ty včely.“
Jako ty vole,
s ní si není radno zahrávat.
Nechala ten keř zničit.
Musela jsem se hlídat, co před ní říkám.
Nevěděla jsem, co by mohla udělat.
Nemohla jsem v úterý říct, že mě Dave trochu štve.
Ve středu bych se ptala, kde je Dave.
„Šel za včelami, Taylor.
Cukla ses v jeho přítomnosti. Vyřešila jsem to.“
Měla jsem poprvé školení od HR.
Moje první korporátní práce. V mojí branži je to naopak.
„Obtěžuješ lidi? Super. Udělej si podcast.“
To školení bylo zábavné.
Věděli jste, že můžete šukat s lidmi z práce?
Ne v práci. Musíte jít jinam.
Ale já myslela, že sex s kolegy je zakázaný.
Ale podle Jill z HR je to v pohodě, jen jim to musím nahlásit.
Říkám: „Abyste to mohli říct šéfům?“
„Ne, musíme to vědět jen my.“
Co je to v HR za devianty?
„Můžete spolu šukat,
ale musíte nám všechno říct.
Bylo to fajn?
Máte fotky na prezentaci?“
Ta prezentace byla sranda. Různé situace a vy vybíráte,
jestli jsou v pořádku.
Mimochodem, žádná není v pořádku.
Myslela jsem, že mají rozvířit debatu.
Ne. Všechny ukazují, co nemáte dělat.
Měla jsem soukromé školení. Asi věděli, že jsem problematická.
Probíhalo v maskérně.
Zrovna mně, Deb a Havaně dělali vlasy a make-up.
Jill procházela příklady.
„Tak jo, první situace.
Kyle řekne Sharon na její narozeniny:
‚Je jedno, kolik ti je. Pořád bych do tebe šel.‘
A mrkne na ni.
Je to v pořádku?“
A my se zeptaly:
„Máte Kylovu fotku?
Je na další stránce? Jak je vysoký? Voní?
Jaký je? Kolik je Sharon? Ovuluje?
Nemáme dost informací, abychom odpověděly.“
Nejlepší na práci v televizní stanici je,
že vypípávají sprostá slova a některé věci úplně vystřihnou,
takže se můžou koukat mí věřící prarodiče,
aniž by je to poznamenalo tak jako můj standup.
Ne že by mi nefandili. Podporují mě.
A podle mě se vážně snaží pochopit,
jak to jejich liberální vnoučata mají.
Nesnáším, když jsou lidi moc tvrdí na prarodiče.
Pokud se vás prarodiče snaží pochopit,
buďte k nim shovívaví, když se jim něco nepovede.
„Moje babička si nepamatuje moje zájmena.“
„A pamatuje si třeba svoji adresu?
Má větší problémy. Blíží se konec.
Víš, kolik jí vůbec je?“
Já to třeba nevím. Té mojí je už 40 let 62.
Prarodiče taky nebyli zvyklí, že je vnoučata tolik fotí.
A když se zeptají na důvod, okamžitě své otázky litují.
Moji prarodiče jsou nejlepším příkladem, jak být správným křesťanem.
Jsou to milující, shovívaví, chápaví lidé. Se sourozenci jsme agnostici.
Nevyrůstali jsme s tímhle křesťanstvím, ale s jiným, děsivým.
Takže to jako dospělí nechcete. Proto nenosím pásky a nepoužívám vařečky.
To není náhoda.
Super, všechny nás lehce týrali.
Říkala jsem tohle ve Švédsku.
Málem na mě někoho zavolali.
Není nic horšího než přiznat místnosti plné lidí,
které rodiče mazlili, že vás doma řezali. Je to ponižující.
Nemám doma nic, čím mě mlátili.
Bibli, pásky ani Most do země Terabithia.
Doufám, že tohle autorka uvidí a napíše mi omluvu.
Když vyrůstáte v děsivém náboženském prostředí,
v rané dospělosti máte co dělat,
abyste zjistili, kdo jste, ne kdo chtěli, abyste byli.
Zjistila jsem, že jsem queer. Posledních pár let…
Děkuju vám.
Děkuju.
To je od vás milé.
Přijít ve 30 s tím, že jste bi, je jako říct číšníkovi:
„Mimochodem, mám narozeniny.“
„Super, tak si zazpívejte. Jste dospělá.“
„Jsem statečná. Zrovna jsem se vyoutovala.“
„Jo, ale v tomhle věku to je už bezpečné, ne?“
Udělala bych to dřív, ale mí mladší sourozenci měli svoje coming outy.
Pěkně jeden po druhém.
A kdykoli přišel další,
čekalo mě dalších šest měsíců heterosexuality.
Navíc jsem váhala, protože kolem bisexuality panuje stigma.
Když řeknete, že jste bi, lidi předpokládají, že vám jde sex.
A mně fakt nejde.
A odmítám se zlepšit.
Nehodlám se učit žádné nové triky.
Ve třiceti jsem toho měla dost.
Jak řekl Ježíš: „Dokonáno jest.“
Ukládám hru.
Na tomhle levelu umřu.
Ale nechtěla jsem poskvrnit bisexualitu.
Nechtěla jsem zklamat tým.
Mám spoustu queer přátel, co jsou otevření ohledně sexuality.
Je to skvělé.
Mám kolem sebe spoustu Samanth.
Jsou zábavné a inspirující.
Ale potřebujeme taky nějaké zdrženlivé queer lidi.
Víc zdrženlivých lidí, co řeknou:
„Jsem bisexuální a všichni se mi líbíte,
ale nevěřím nikomu.
Šel bych do toho, ale nepůjdu.“
Říct „jsem bi“ je děsivé,
stejně jako říct, že máte sebevražedné sklony.
Říkají vám, že „když to neuděláte pořádně, tak jen chcete pozornost“.
No jo.
Tenhle vtip mají rádi queer lidi. Chápou ho.
Na heterosexuály je to příliš smutných slov.
Což je pochopitelné.
Nic proti vám, heteráci.
Ale jsem fakt ráda, že už nemusím být jen s chlapem.
To bylo hodně náročné.
Ne že byste byli špatní. Jen se s vámi nedá komunikovat.
Zkoušela jsem to.
Byla jsem na tolika párových terapiích. A nevdala jsem se.
Je to trapné.
Je trapné rozejít se s někým, s kým jste byli na párovce.
Zbytek života musíte žít
se zbytečnými informacemi o jeho dětství.
„Super, tak teď už navždycky vím,
co vadí Michaelovi. Pecka.“
Taky jsem se se spoustou přítelů neshodla na otázkách ohledně budoucnosti.
Dřív jsem si děti chtěla jenom adoptovat.
A všichni chlapi na to:
„Buď budou děti moje, nebo nic.“
Úplně všichni.
Hele, je pravda, že jsem nikdy nebyla tátou.
Jeden přítel by prý využil náhradní matku.
Byl tomu otevřený, což je super, protože já taky.
„Můžeš mi to na devět měsíců vzít?
Nemám čas. Někdo volá. Nejez korýše.“
Za devět měsíců přijdete, všude vnitřnosti,
vy máte trvalou.
„Jé, moc děkuju.
Děkuju.
Celá záříte. Jste statečná. Peníze jsou na stolku.
Mějte se!
Ty jo, makačka.
Příště si objednám bezkontaktní doručení.“
„Jo, správná adresa.
Nechte ho před dveřmi. Pak si ho vyzvednu.
Je to správná adresa.
Kdybych byla extrovert, odnosím si ho sama.“
Nevím, jestli chci děti.
Měním na to názor tak často,
že se občas chci nechat podvázat.
Přijde mi to podobné tomu,
když hodíte sušenky do koše a polijete je vodou.
„Vím, že je pak budu chtít sníst.
Ale teď jsem silná,
takže ty sušenky zničím.“
Jestli se nesmějete, gratuluju, že máte zdravý vztah k jídlu.
Máme tady matky, kterým můžu… Skvěle.
Líbí se mi to nadšení.
Kterým můžu položit pár otázek o porodu?
Pořád se hlásíte. Boží.
Mámy jsou super.
„Ptej se. Jsem otevřená kniha.
Doslova. Během porodu mi zlomili hřbet.
Ráda ti o tom povyprávím.“
Kolik máte dětí?
- Dvě. - Dvě? Super.
Kolik jim je?
- 16 a 18. - 16 a 18?
Díkybohu jsou to skoro lidi.
Když mají lidi děti, úplně zamrznu.
„Už to chodí? Mluví?
Už to otevřelo oči?
Už to uschlo? Vypadnou ven slizcí, co? Je potřeba je pevně držet.“
Takže máte puberťáky.
Vyšly vaše děti hlavním vchodem?
Přišlo mi to jako dobrý eufemismus.
Mluvila jsem během turné se spoustou žen, co mi řekly…
Mám strach z porodu. Což dává smysl.
Jako malá jsem trávila čas v kostele, kde vás neochrání ani sexuální abstinence.
Víme, jak dopadla Marie.
„Jo, nech nohy u sebe a doufej, že si tě nevybere Bůh.“
Porody jsou pak ještě děsivější.
Už normálně je to děsivé.
Co když je otočené?
Nebo nemocné?
Co když je to Bůh?
Porodu se hodně bojím. Mluvila jsem se spoustou matek,
které mi řekly, že když tlačíte, tělo velmi často ví,
co je potřeba udělat.
„No jasně, hned to bude. Cink.“
A během toho procesu člověk kromě dítěte
vytlačí taky…
Podělala jste se? Jo?
Díky za upřímnost.
Moc děkuju.
Zjistila jsem, že jediná správná odpověď
na otázku, jestli jste se při porodu podělaly,
je „ano“ nebo „nepamatuju si“.
Buď „jo“, nebo „nic vám do toho není“.
Některé matky o porodu mluví jako o festivalu, na kterém byly.
„Byla jsem totálně sjetá.
Možná tam byl tvůj táta. Nevím.
Křičela jsem, ať zahrajou moji písničku.
A poslali mě pryč dřív, než jsem byla připravená.“
Poprvé jsem se na to ptala v klubu v Dallasu.
A jedna žena v první řadě: „Tři děti, žádný bobek.“
A poblíž seděly sestřičky,
které byly opilé,
a začaly se smát a křičet na ni:
„Každý se podělá, naprosto každý.
A jestli myslíte, že vy ne, tak vám lhali.“
Viděla jsem, jak se té ženě roztříštil svět.
Jako v Truman Show. Bylo mi jí líto. Chtěla jsem to zachránit.
„Nemusíte se cítit blbě. I kdybych to hovno musela vydlabat,
tak to udělám, aby věděli, kdo je šéf.“
Když mluvím o svém nedávném coming outu,
myslím tím ten veřejný.
Kamarádi to věděli mnohem dřív,
ale udělala jsem to hodně ledabyle.
Měla jsem udělat něco jako díl Glee.
Ale já většinou jen řekla,
že asi budu chodit i s holkama.
Nemělo to moc ohlas. Jako bych řekla, že budu vegan.
„Uvidíme, jak dlouho ti to vydrží. Potřebuješ železo.“
Nebyli moc…
Přijali to s mojí první přítelkyní.
Začala jsem randit s holkou, co byla tak sexy,
že jsem si připadala jako Pete Davidson.
„Kolik měřím?“
Když jsem začala chodit s holkama,
cítila jsem se skoro věřící.
Kamarádky si stěžovaly na přítele a manžely
a já říkala:
„Slyšely jste tu dobrou zprávu?
Nemusíte žít takhle.
Existuje lepší způsob.“
Jakmile jsem měla holku, kamarádky se začaly vyptávat.
Přicházely s tím, čeho jako mileniálové litují.
Máme tady někoho z Gen Z?
Panebože, vážně?
Buďte cool před mými novými přáteli. Tak jo.
Gen Z, vy to nepochopíte.
Jde vám objevování identity a sexuality. Chcete vědět, kdo jste a co dokážete.
Ale my mileniálové se každý den probudíme, podíváme se do zrcadla a…
„Neraduj se venku.
Naštveš rodiče.
Počkej na smrt. Pak budeš volná.“
To jsou naše ranní afirmace.
Máme to těžké. Jsme hodně utiskovaní.
Mám hodně 30letých a 40letých kamarádek, co říkají: „Kéž bych někdy byla s ženou.“
Jsou šťastné s chlapem, ale litují, že to nezkusily.
Tak se mě ptají na hodně osobní věci.
Třeba jaký je sex se ženou.
Říkám: „Fakt to chceš vědět? Říkalas, že je to s tím chlapem vážné.“
„Jo, ale je to fakt jiné?“
Tak říkám, že jo.
A ony: „Ale v čem?“
Tak jsem jim řekla,
jaký je největší rozdíl mezi sexem s mužem a ženou.
Když máte sex se ženou,
tak jste celou dobu přítomné.
Chápete?
Protože když to děláte s chlapem, tak…
Není to traumatizující.
Je to jako když sedíte vzadu v autě, nemáte sluchátka a tak koukáte ven.
„Jo, udělala jsem se. Jasně.
No jo, bylo to super.
Neuvěřitelný orgasmus. Tichý, ale velký.
Tichá voda břehy mele.
Tak to mám ráda. Moc děkuju.“
Nikdy jsem nepředstírala. Nejsem zastánkyní diplomů za účast.
Ale jestli vy jo, chápu to.
Znám, když to trvá moc dlouho.
Dám vám radu, jak předstírat orgasmus.
Zadržte dech na co nejdelší dobu.
Protože pak uděláte…
Bude to vypadat jako orgasmus.
A přitom jste se jen potřebovaly nadechnout.
Tak se zbavíte škytavky a Jeremyho.
Občas to s chlapama dělám ráda.
Kouří někdo rád ptáky? Ne, vážně.
Dělá to někdo… Jo? Tak to vám přeju.
Jen potichu zvednutá ruka. Nádhera.
Ty jo, máme mezi sebou hrdinky.
Já to mám ráda asi jako chodit běhat.
Jsem pak na sebe pyšná.
Ale během toho si říkám, proč to vlastně dělám?
Že existují i jiné způsoby.
Ale pak si vždycky říkám, že lidi jsou schopní úžasných věcí.
Duch vítězí nad hmotou.
Ale během toho?
„Měla bych dostat metál za statečnost.“
A když to skončí, říkám si: „Pěkně, mám dobrý čas.“
Snažíme se být rychlejší, ne lepší.
Ze začátku jsem se bála lízat ženské.
A když jsem do toho šla poprvé,
přišlo mi to o tolik lepší.
Byla jsem naštvaná na celý svůj život.
To mi nikdo nemohl říct, že jsem mohla celou dobu
místo polykání mečů lízat zmrzlinu?
Mohla jsem být jako dítě na pláži.
Místo toho jsem dělala psí kusy v cirkusu.
Ne že by mi chození s holkama šlo.
Narážím na nečekané překážky.
Dostala jsem kopačky od polyamoristky. Stalo se vám to někdy?
Je to na prd.
Jako když vás vyhodí z brigády.
„Nemůžeš tady pracovat ani pondělky a úterky.“
Nečekala jsem, že budu chtít chodit s polyamoristkou.
Ale nakonec to byl můj nejupřímnější, nejtransparentnější
a nejkomunikativnější vztah.
Byla jsem zamilovaná.
Nechala mě, protože moc pracuju. A víte co?
Nečekala jsem,
že se rozejdeme, protože můj životní styl nevyhovuje jí.
Někteří mi nevěříte.
Že se mi nemohlo líbit být poly.
„Smrdíš monogamií. Určitě masturbuješ u Bridgertonových.“
Ale víte co? Nemasturbuju.
Dřív jo,
ale už ne.
Tenhle vtip určitě vystřihnou.
Rozhodně.
To by Netflix nezvládl.
Ani náhodou. Leda by to pomohlo algoritmu.
Tak to probereme.
Netflix: „Líbili se vám Bridgertonovi?“
Proč ne?
Díky, že jste přišli na moji novou show.
Vím, že se hodně řešil Bůh a gay věci.
Moji manažeři byli nervózní.
Celý můj tým byl nervózní, když jsem řekla,
že budu mluvit o náboženství.
Zavolal mi můj publicista:
„Slyšel jsem, že budeš ve speciálu Marnotratné dcery mluvit o náboženství.
Hlavně doufám, že se nenecháš nafotit,
jak třeba visíš na kříži nebo tak.“
Takže jsem ty fotky smazala.
Ne, žádné nebyly. Nikdy jsem nic takového neplánovala.
Chápu, proč si mysleli,
že to bude hodina kydání hnoje na křesťanství.
V mých předchozích speciálech
jsem si většinou do křesťanství párkrát dloubla.
Protože jsem si řešila věci z dětství.
Takže jsem záviděla jiným,
že pro ně křesťanství fungovalo.
Když máte psychické problémy, je náročné, když někdo řekne:
„Jo, bývala jsem smutná, ale pak jsem přijala Ježíše a je mi líp.“
„To je vážně všechno? Jo?
Řekla jsi básničku a teď jsi hodná lásky?
To je super. Moc ti to přeju.“
Je to…
Jako když někdo řekne: „Přestal jsem pít sladké.
Zbavil jsem se 10 kil a akné.“
„To je super. Doufám, že s tebou spadne letadlo.“
Můj problém s náboženstvím
se dá interpretovat mnoha způsoby.
Můžete říct místnosti plné lidí, že je Ježíš bezpodmínečně miluje.
Spousta lidí uslyší, že je Ježíš miluje.
Ale někteří z nich uslyší:
„Bezpodmínečně?“
A to je ten problém.
Náboženství se dá použít jako nástroj, nebo jako zbraň.
A pokud ho využíváte jako zbraň k tomu,
abyste ovládali, manipulovali a děsili lidi,
abyste si připadali lepší než ostatní,
běžte do hajzlu. K tomu to není.
Nevyužíváte náboženství správně.
Používáte vibrátor na masírování zad
a my se vám všichni smějeme.
Jestli Bůh existuje,
není tady proto, abyste se cítili líp než ostatní.
Je tady, abyste se cítili líp pro ostatní.
A život je fakt těžký.
Jestli vám něco pomáhá být lepší pro druhé,
tak to dělejte.
Je zvláštní, jak zapomínáme, že každý to má těžké.
Každý se to snaží zvládnout. A každý nějak jinak.
„Bereš antidepresiva? Zjednodušuješ si to.“
„Věřit v Boha je blbost.“
Já beru antidepresiva, ty věříš v Boha.
Všichni se snažíme dostat do nebe.
Všichni se tam snažíme dostat.
Je to v pohodě.
A je spousta lidí, co náboženství používají správně.
Teta, strejda, prarodiče, lidi v tomhle kostele.
Spousta lidí používá náboženství
jako nástroj pro komunitu, jako nástroj soucitu a útěchy.
Když jsem psala tuhle show, myslela jsem na tyhle lidi.
Myslela jsem na svoji rodinu a na pozitivní dopady toho,
že jsem jako malá chodila do kostela.
A myslela jsem taky na to nejpozitivnější, že jsem začala dělat standup v kostelech.
Tak to začalo.
Bavila jsem je při Desateru.
A… ne.
Začala jsem dělat standup v 16 letech.
A první čtyři pět let kariéry
jsem vystupovala v kostelech.
V Americe se můžete uživit jako náboženský komik.
Můžete jezdit po kostelech, co mají několik tisíc míst,
a skvěle si vydělat.
V 21 jsem se musela rozhodnout,
jestli budu křesťanská komička,
nebo se vydám sekulární cestou.
Asi víte, co jsem si vybrala.
Ale jsem vděčná, že se to stalo základem mojí kariéry.
Vystupovala jsem před tisícovkami lidí.
Zaplatili mi. Naučila jsem se vystupovat kdekoli.
A hodně o tom přemýšlím. Jsem za to vděčná.
Spousta z vás si určitě říká:
„To je super.
To je hezké, že jsi vděčná.
Víme, co děláš. Jasně, kostely…
Ale my známe tvoje show.
Z tebe by už křesťanská komička nemohla být.“
A víte co? Nechtěla bych.
A asi nebudu.
Ale klidně bych kurva mohla.
Jestli mě jednou začnou bojkotovat,
zachovám se jako profesionál a vrátím se do kostelů. Dobře?
Kurevsky rychle otočím kormidlem.
Budu zpátky v kostele, než řeknete Ježíš. Bude to rychlá akce.
Udělám si trvalou a pořídím si chlapa.
Napíšu knihu Submisivní žena.
Začnu mluvit s jižanským přízvukem.
A vyrazím na turné.
Už mám naplánovaný začátek show.
Bude naprostá tma. A na obrazovce…
Jo, budu vystupovat v obřích kostelech.
Tam si vyděláte.
A na té obrazovce bude černobílá montáž.
Začne takovým tím netflixovským „ba dum“.
Budou mě vlastnit ještě osm let.
Černobílá montáž mých nejdrsnějších vtipů z doby před 10 lety.
„Proto donutit chlapa, aby měl kondom…“
Přechod na démonické zvuky.
Záběr na můj mladý obličej.
Najednou se rozsvítí světla, zatímco přicházím v…
Víte co?
Ukážu vám to.
Takhle sháníš prcání?
Mega jsem se udělala.
Abyste věděli, v posteli jsem hodně divoká.
A tehdy jsem přestala věřit v Boha.
Vyhledejte si doma „porno pro ženy.“
Přišla jsem o panenství. Stala jsem se finančně nezávislou.
Šukám s patriarchátem.
Vlhká? Ukaž.
Vyrůstala jsem s Bohem. Je to kretén.
Zní to, jako bych nenáviděla svoje náboženské dětství.
Je to tak.
Kurva drát!
Křesťani nemají rádi, když dcera mluví o depresích a pérech.
Tady to máš, Ježíši.
Nevím, jestli jste zkoušeli přinutit chlapa z randící apky,
aby si vzal kondom.
Jako byste přesvědčovali 5letého,
aby si přes halloweenský kostým oblékl bundu.
Vlhká? Ukaž.
Tady to máš, Ježíši.
Poznáváte ji někdo?
To jsem já, když mě měl ve spárech Satan.
Někteří z vás si teď připadají jako Josef o Vánocích.
„To mi ta svině lže?“
Ale všichni milujou comeback.
Tohle není rebrand, ale znovuzrození.
Vítejte na turné Marnotratná dcera!
Při tomhle prý lidem došlo, že jsou queer.
Například při sledování Pirátů z Karibiku.
Když viděli Shego z Kim Possible.
Nebo třeba Robina Hooda, toho liščího.
Jo, znáte to.
A lidi se ptají, kdy jsem to poznala já.
Já poznala, že jsem queer,
když jsem procházela svoje videa z dětství
a narazila jsem na jedno, kde mi byly tři nebo čtyři.
Pamatujete si na laň z Bambiho, Faline?
Takže jsem to poznala díky Faline.
Teď vám to pustím.
Proč je nejlepší?
Protože prostě je!
A co Faline, není taky nejlepší?
Jo, je moc hezká.
Jsem z ní jako párek na pánvi.
Jsi z ní jako párek na pánvi?
Jejdanánku. A co to znamená?
Nevím.
Moc díky, Grand Rapids! Vážně.
Ještě jednou, to byla Sophie Buddle!
Překlad titulků: Sebastian Jágr