Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
Один з моїх улюблених етапів — мозковий штурм на початку.
Гаразд. До роботи.
Де ви хочете сісти? Гадаю, тут буде добре.
Спочатку все так аморфно.
Ніби якийсь безформний шматок глини.
Але робота йде.
День за днем, хвилина за хвилиною.
Іноді ми втомлюємося і відволікаємося.
Завжди є відчуття паніки, що нічого не вийде.
Тоді ти такий: «Повернімося до шматка глини.
Працюємо і місимо далі».
І зрештою глина починає набувати форми.
А вже коли проглядається форма, стає цікаво.
Увага і мотор.
Мотор.
А з чого іспит? З анатомії людини?
Це був довгий шлях.
Так, десять років.
Чверть нашого життя і більший шмат життя наших акторів.
Усе поглинула темрява.
Він уже майже тут.
Хто?
Демогоргон.
Вілле!
- Вілле! - Вілле!
Перший сезон здається таким маленьким порівняно з тим, що є зараз.
Нам подобається це поступове масштабування серіалу,
це наче кіносиквел.
Кожен епізод — окремий фільм за тривалістю,
кількістю сторінок, які ми щодня знімаємо,
складністю візуальних ефектів, трюків, різноманіття локацій.
Навряд чи ми уявляли такий масштаб.
Це лякає,
бо ти бачиш серіали, які люди обожнюють,
і часто кінцівки провальні.
І вони просто перекреслюють увесь серіал.
Нічого не можна ігнорувати. Слід продумати кожну деталь.
Але з першого сезону нічого не змінилося —
усе зводиться до персонажів,
саме вони хвилюють глядачів.
Круто.
Так. Ще раз.
ОСТАННЯ ПРИГОДА. ДИВНІ ДИВА 5: ЗА КАДРОМ
WSQK — «ВЕРЕСК» 94,5 FM СТЕРЕО
Ми опрацьовували матеріал, не маючи готового сценарію фіналу.
ОФІС СЦЕНАРИСТІВ
Було страшно, бо ми хотіли все зробити правильно.
Це був найважливіший сценарій сезону.
Весь епізод мав вести до того, що «Одинадцять себе вб'є».
Треба змусити глядача повірити, що вона збирається себе вбити,
а тоді вбиває.
Так.
Я думаю, питання в тому, чи вона ще вагається?
Чи вже вирішила?
КЕЙТ ТРЕФРІ СЦЕНАРИСТКА
Будемо дражнити глядачів.
У сьомому епізоді основна ідея: «Боже мій.
Вона справді це зробить?»
І всі цього чекатимуть.
Ми вважаємо, що вона вирішила жити.
- Не знаю. - Жартую. Не вирішила.
- Жартую. Вирішила. - Ось тут я...
Не знаю, чи варто так робити.
- Ось як... - Не знаю, чи варто.
- А як це обіграти? - Тримаймо невизначеність.
Тримаймо невизначеність, поки...
Ні. Якщо вона повертається і... І та мить із Хоппером...
Якщо вона повертається, розмовляє з Хоппером і сідає у вантажівку,
мені здається, вона вирішила жити.
Ні. Не обов'язково.
Як на мене, на цих кадрах вона вирішила жити.
- Я так... - Нам не потрібна стовідсотковість.
- Ти уявляєш... - Я стовідсотковий.
Які інші варіанти?
Боже, я не знаю, як це обіграти.
Що довший серіал, то більше історій слід зв'язати,
більше арок персонажів,
більше очікувань у глядачів.
Як нам виправдати ці очікування
і водночас здивувати?
Тонка межа.
Ми з Россом не хотіли бути письменниками.
Ми хотіли бути режисерами.
Але зрозуміли, що найкращий шлях у професію — через сценарії.
Ми зосередилися на тому, чого, здавалося, вимагала галузь.
Писали один поганий сценарій за іншим і думали, чому не виходить?
Згодом ми зрозуміли, що треба прислухатися до себе
і писати для себе.
Пам'ятаю, як нам уперше спала на думку ідея «Дивних див».
Ми написали сцену в підвалі з дітьми,
і вийшло так легко.
Я подумав, що ми дещо знайшли.
Пригадуємо минуле?
Гаразд, пригадаймо.
Дивно, що ми в кімнаті з тими самими меблями,
що й тоді, коли вперше зустрілися з Дафферами майже десять років тому.
За тодішніми правилами кіно й телебачення
не можна було знімати серіали про дітей, якщо вони не для дітей.
- Ти здурів? - Послухай мене.
Ти здурів.
Не можна поєднувати жахи та історію про дорослішання.
Але саме тому серіал вийшов таким свіжим.
Одразу було ясно, що він зрозумів сценарій,
і те, що зробив Шон, було неймовірно.
Він шанований режисер і продюсер.
Він сказав: «Я довіряю вам і вашому баченню».
Єдина можливість зробити щось складне —
тверда впевненість, що ми це зробимо.
Усе почалося з однієї людини чи двох близнюків,
потім було десять людей, тоді ціла кімната сценаристів,
а потім раптом стає 1 000 людей, які кажуть: «Знаєте що?
Хай це неможливо, але ми це зробимо».
СЕЗОН 1
У першому сезоні ми гадки не мали, чи комусь сподобається серіал.
ДИВИЛАСЯ «ДИВНІ ДИВА» ТИПУ «БОВДУРІВ», МЕНІ СПОДОБАЛОСЯ
ЩЕ ОДИН ЕПІЗОД #STRANGERTHINGS
Ми бачили, що багато хто вже подивився.
Люди всю ніч дивилися, а потім пішло-поїхало.
Боже мій!
Глобальний феномен,
щось нереальне.
Це важко зрозуміти.
«Дивні дива» очолили рейтинги.
Банда друзів з Хоукінса набрала неймовірні 52 мільярди хвилин перегляду.
На серіал підсів легенда жахів Стівен Кінг.
«ДИВНІ ДИВА» — ЦЕ КРУТО
Він твітнув про наш серіал, ми обмінялися листами,
і це досі мене вражає, бо він
надихав нас у дитинстві. Він для нас як бог.
Щороку все стає масштабніше,
і щороку набагато більше очікувань.
АТЛАНТА, ДЖОРДЖІЯ
ГРУДЕНЬ 2023
Це мій улюблений серіал,
Метт і Росс мають довести його до кінця.
Ставки високі.
ЧИТАННЯ СЦЕНАРІЮ
Стільки народу.
Треба було когось убити.
Міллі мала рацію.
Почнемо, очевидно, з першого.
Пройдемо лише три за день.
Вони довгі. До роботи.
Ти не вірив, що я зможу?
Зможеш, але не сьогодні. Сьогодні ти не дотягнула.
Кажеш, що я брешу?
Ні, я кажу, що ти помиляєшся.
Я не помиляюся.
Холлі!
Я тебе кличу.
Вибач.
- Можеш зібрати ватагу? - Сніданок!
Наша мета — реалізувати бачення Метта і Росса.
Що б це не було,
хай яким великим і божевільним воно здається, коли читаєш.
Усе починається зі сценарію.
ЧЕРЕЗ ДЕРЕВО ПОВЗЕ ВЕЛИКА ЛІАНА
Моя мета — якнайточніше передати задум, який є на папері.
Наскільки можливо,
я намагаюся зануритися у фотоархіви того періоду.
Ми знали, що нам потрібен моторошний підвал у дусі «Полтергейсту».
Коли я вперше уявляв, яким має бути світ Хоппера...
Коли ми вперше його бачимо, він перебуває в темному,
дещо залежному стані.
Озираючись назад, я бачу, що нам вдалося досягти
багато з того, що ми планували.
Потрібні подушки,
щоб зробити їй імпровізоване ліжко.
Коли отримуєш сценарій і бачиш персонажа на папері,
ти маєш створити для нього світ.
Починаєш із дрібних деталей,
а тоді додаєш кольори і текстури.
Коли я отримую сценарій, то читаю його як фанатка, бо люблю серіал.
Ти мимоволі починаєш усе уявляти.
Кожне десятиліття має свій силует.
Кольори передають почуття:
пристрасть чи смуток.
ДІМ КРІЛІВ — ЇДАЛЬНЯ — ДЕНЬ ГЕНРІ КРІЛ — МІСТЕР ЩОЦЕ
Ця група акторів дуже залучена.
Це...
ДЖЕЙМІ КЕМПБЕЛЛ БОВЕР ВЕКНА/ГЕНРІ КРІЛ/МІСТЕР ЩОЦЕ
- Страшно. - Знаю!
Я в захваті.
З такими сценаріями слова просто вистрибують зі сторінки.
В уяві постає яскравий образ,
ти все це уявляєш.
БРЕТТ ЮТКЕВИЧ ОПЕРАТОР
У цьому сезоні треба стільки всього відзняти.
Мотор.
У нас 250 знімальних днів, але цього недостатньо.
Коли я отримую сценарій від братів,
я читаю його як історію.
Потім переглядаю і розкладаю все на елементи:
реквізит, декорації, час доби, каскадери, актори.
Я відстежую кожного зі знімальної групи
чи акторської, як бордер-коллі.
Просто так працює мій мозок.
Яка різниця між першим і п'ятим сезонами?
Десь 180 днів.
З поверненням.
Привіт. Коли ми востаннє збиралися в одній кімнаті?
Коли ми пишемо,
намагаємося не забувати про можливості виробничого процесу.
Але часом стараєшся про це не думати
і не турбуватися про те, як це втілити.
Бо інакше нічого не напишеш.
Ми й не уявляли, що в п'ятому сезоні все буде так масштабно.
У нас 12 павільйонів із декораціями.
І незліченні локації.
ВІЛЕРИ
Це багато.
Дуже багато.
Більшість фільмів вдвічі менші, ніж один епізод «Дивних див».
Але якщо ти знімаєш фільм, у тебе є багато часу на підготовку.
А ми прокладаємо рейки, коли потяг мчить.
Ми робимо дещо особливе
у даний час у нашій галузі.
Така нагода може не повторитися.
Кіно було величезною частиною нашого дитинства.
Ми були малі, коли сказали, що хочемо цим займатися в житті.
Велику роль відіграла візуальна частина.
Ми рано закохалися в Тіма Бертона.
Його стиль настільки інакший, що для нас це була магія.
Фільми типу «Бетмена», «Бітлджюса» і «Едварда Руки-ножиці».
Ми любимо історії, де поєднується звичайне і незвичайне.
У нас було чудове дитинство, але досить безпечне.
Ми жили в бульбашці в передмісті Північної Кароліни.
Ми виросли на Спілбергу.
Завдяки його фільмам ми переживали пригоди, подорожували.
- Реальні місця, вигадані місця. - Куди завгодно.
Кіно нагадує мені про тата.
Бо ми кожні вихідні ходили з ним у кіно.
Нам було дев'ять років, коли батьки на Різдво
подарували нам відеокамеру Hi8.
Не думаю, що вони розуміли, що це буде
найкращий різдвяний подарунок з усіх.
Улітку в четвертому класі
ми вирішили зняти художній фільм
з нашим найкращим другом Трістаном, який жив поблизу.
Ми написали приблизний сюжет і почали знімати.
Редагували на камері — зупинка, старт.
До бою!
Ми навчилися правильно рухати камерою.
І почали розвиватися як режисери.
Це Сем Реймі, Джон Ву і Ш'ямалан.
Ми довгий час намагалися зрозуміти їхній стиль
і таким чином вчилися знімати кіно їхніми очима.
Типу «Зловісних мерців».
- І бум! - Холлі!
Заходьте уже. Заходьте!
Якщо вам не треба там бути, не йдіть туди.
«Глава перша. Вилазка».
У кадрі сумка з набоями, яка падає на гвинтівку.
Хоппер озброюється в підвалі «Вереску»,
де решта групи готується до вилазки.
Радий тебе бачити.
- Це важлива сцена для всіх. - Так.
- Ця сцена — хоумран. - Перша сцена сезону.
- Це мапа Хоукінса? - Так.
- Чудово. Дуже крутий майданчик. - Так.
Ноа, може, ти вставлятимеш батарейки?
Це... Ви це часто робили.
Ти робиш це рік. Ти вже натренований.
Але не розслаблений.
Чарлі, якщо дивитимешся в мій бік, буде логічно.
Мітка активна! Так?
- Так. - Чудово. Так і зроби.
Кадр камерою Steadicam. Так.
Я знаю, що це не найцікавіша перша сцена.
- Ні, це хороший спосіб плавно... - Розігрів.
- Не треба монологу. - Ні.
Усі по місцях.
Починаємо.
- Камера. - Перший дубль, сцена на позначці.
Ми ще не пробували.
Буде повний хаос.
Мотор!
Дякую.
- Успіху. - Мітка активна.
Мітка активна.
Харрингтоне, мітка активна. Є сигнал?
Знято.
Що робить Мая?
Знято.
- І як? - Затримка на Маї?
ГІЛАРІ ЛІВІТТ ПРОДЮСЕРКА
- Хай би відволіклася. - Хай щось робить.
Щоб потім — «бляха», і тисне кнопку.
- Щоб була причина. - Передати?
- Я крикну. - Метт крикне.
Має, невелика затримка.
Підкручуй ручку, коли ми на тобі зупинимося.
- Гарна ідея. - Так.
- Гаразд. Починаємо. - Я просто зависаю.
Готовий?
Гаразд. Камера і мотор!
Мітка активна.
Харрингтоне, є сигнал? Мітка активна.
- Це воно. - Знято.
- Знято.
- Вийшло добре. - Це було круто. Молодець.
Між нами всіма дивна енергетика.
Ми добре взаємодіємо. Дуже добре.
Гаразд. Дайте парасолі.
- Ні! Подвійний. - Люблю тебе.
У першому сезоні це не здавалося акторством.
Це були справжні діти і справжні реакції.
Ми були шаленими дітьми. Робили і говорили казна-що.
Десять років!
Таку хімію неможливо зіграти.
Увага і мотор!
- Мені подобаються обидва кадри. - У дусі «Дивних див».
- Поглянь. - Круто.
Ми як набута сім'я.
Між нами є глибока любов, повага і дружба.
Ми наче сім'я. Це трохи кліше, але так воно і є.
Лукасе, ми на наш спостережний пункт.
Майк і всі решта якоїсь миті мають сховати свої іграшки
і подорослішати.
Раз, два, три! Убити Векну!
Убити Векну!
Було легко триматися за дитинство трохи довше,
але тепер нас чекає пробудження.
Пам'ятаєте перший сезон?
Чітко.
- А ти не пам'ятаєш? - Мене майже не було.
- О так. - Був.
- Один день. - У першому сезоні я був...
Пам'ятаю, коли ти прийшов, ми такі: «Ноа тут!»
- Знаменитість! - Невловимий Шнапп.
Я хочу визначити відеоефект. Вони хочуть...
АЛІСІЯ МАРШАНД ДЕКОРАТОРКА
Для нас Вілл — серце й душа п'ятого сезону.
Після другого сезону
ми пригальмували його сюжетну лінію.
Він не подорослішав так, як дехто з інших персонажів.
Класний збіг.
Стільки слизу.
Ми намагаємося точно відтворити все, як у попередніх сезонах.
Коли ми дійдемо до дерева...
- Ти б так і зробив. - Так.
- Тоді, у 2015 році. - Чорт.
Ти тремтиш,
щелепа тремтить, ти стискаєш руки.
Брати Даффери завжди прислухалися до нас,
навіть коли мені було десять.
Ти шокований.
СЕЗОН 1
Було круто побути в ролі режисера.
Що думає Ноа? Ми послухаємо тебе.
І я такий: «Ви мені довіряєте».
Це дуже приємне відчуття.
Встаєш, хапаєш...
Ось так. Так.
- Гаразд. - Зрозумів?
Так. Дякую.
Гаразд.
Добре. Камера готова.
Чудова робота.
Усе було ідеально.
Круто!
Ми довго підбирали дітей.
Мотор.
Кастинг був дуже цікавий.
Поміряй.
Що скажеш?
Гарно.
То ти кажеш, що вона змушує предмети літати,
грюкає дверима і розмовляє з Віллом в інших вимірах,
але не знає, де ворота?
Дурня!
- Вона не дивачка. - Дивачка і потвора.
- Пішов ти! - Досить!
Мені це набридло. Набридло!
Замовкни, Дастіне.
Сам замовкни!
Досить уже сваритися!
Перед тобою проходять сотні й сотні дітей.
Не пам'ятаю, скільки їх було.
- І тоді... - Більше тисячі.
Ось наші діти.
Ми більше нікого в цих ролях не бачили.
Дастін не був Дастіном без Ґейтена.
Закладаюся, вона змусить цю штуку літати.
Зосередься.
Ще раз.
Їх затвердили дуже рано.
І вони зблизилися, стали друзями.
Ми писали під них,
і вони значною мірою надихали персонажів.
Я стільки років їздила цією дорогою.
Я їздила до того, як могла водити. Я почала, коли мені було десять.
А зараз мені виповнюється 20.
Усвідомлювати, що наступного разу не буде...
Це дуже дивно.
НА АВТОЗВАЛИЩІ
ВІДЗНЯТІ ДНІ
Де ми покажемо Міллі?
Спершу тут, а тоді...
На інший край, а потім...
- Тоді до Міллі, а потім униз. - Гаразд.
Увага і мотор!
- Ось так. - Усе добре?
- Неймовірно. - Треба було знімати.
Це воно.
Мої ноги.
Я більше так не робитиму.
Учора був жах.
Повторимо ще раз. До роботи.
Вона здається схвильованою, а не агресивною.
Я поговорю з нею.
- Як швидкість? - Нормально.
- Мені здалося, швидкість менша. - Гаразд.
Із цим усе добре.
Міллі, ти здаєшся наляканою, коли спускаєшся.
Просто кажу.
Гаразд. Це моє зауваження.
Я вдвічі молодша за них.
Мені 20. Їм по 40.
Але ми дуже добре ладнаємо.
Ми б не мали бути друзями, але ми друзі.
Ми назавжди пов'язані одне з одним.
Мотор!
Так! Ось так!
Так!
Починаючи з першого сезону,
Одинадцять була дуже вразливою і наляканою.
Вона не знала, що таке любов, що таке дружба.
Тату!
У п'ятому сезоні вона знає, що таке любов,
знає, що таке гнів, розуміє свої емоції.
Вона знає, хто вона.
У неї багато друзів, багато любові, і я думаю...
навчитися бути людиною за п'ять сезонів...
це найбільше досягнення.
Наступного разу, коли злякаєшся, не клич містера Щоце.
Тобі допоможе Героїчна Холлі.
Вона тебе захистить. Обіцяю.
- Я... - Щось таке?
- Обожнюю цю сцену. - Так, дуже гарна.
Це майже як розмова з молодшою версією себе.
- Так. - Так. Гарна сцена.
- Гоуп, ви будете тут. - Я сидітиму?
ГОУП ГАЙНС ЛАВ
У школі ми були сором'язливими дітьми.
У нас було небагато друзів,
але Гоуп одразу, з першого року навчання
щось у нас побачила.
Вона була чудовою викладачкою акторської майстерності
і додала нам упевненості.
Не знаю, чи вижили б ми в школі без неї.
У нас є директор? Директор буде?
Гоуп, коли у вас зустрічі, ви кличете директора?
Ні, так краще для психіки. Типу...
- Краще для психіки. - Спершу розмова.
- Але не у 80-х. - Ні.
Вона була для нас великим натхненням,
і ми дуже раді, що змогли запросити її в серіал.
Навіть у школі
вони обоє були сміливішими і розважливішими, ніж їхні однолітки.
Хлопці розуміли,
чого вони не знають і скільки їм треба навчитися.
Вони не боялися невдач,
тому ризикували.
Ці хлопці не з'явилися нізвідки.
Вони формувалися 40 років.
Бо батьки не думали, що купувати третьокласникам камеру — це смішно.
Хто хоче отримати золоту зірку, той що робить?
- Тихо! - Тихо!
Молодці.
Усі тихенько.
Вишикуйтеся в ряд. В один рядок.
У КАЗАРМАХ
- Ви всі дивилися серіал? - Так. Усі сезони.
- Обожнюю. - Я на середині другого.
Крутий серіал.
Схоже, вони люблять працювати з дітьми.
У них така енергетика.
Вони пам'ятають, як це, коли твоя уява
несе тебе будь-куди і творить будь-що.
Вони схожі на наших героїв у підвалі.
І те дитяче бажання дива
робить їх крутими режисерами.
А потім іди у вбиральню.
Це буде сцена, яку ми зняли.
- Що? Ви зробили дві вбиральні? - Так, дві.
Здуріти!
Знімаємо.
У нас була ідея, що наші герої мусять попрощатися з дитинством.
І передати естафету
наступному поколінню —
Холлі та її друзям.
Це цікаво. Звісно, Холлі завжди була поруч, але...
на неї ніхто не звертав уваги.
НЕЛЛ ФІШЕР ХОЛЛІ ВІЛЕР
«Глава друга. Зникнення Холлі Вілер».
Ми в домі Вілерів.
Почнемо з Демогоргона, який реве на Холлі з розлому.
Холлі не чекає, поки він на неї нападе.
Вона кидає намисто Героїчної Холлі і біжить.
Увага і мотор.
У ДОМІ ВІЛЕРІВ
Ти як маленький Спіді Гонсалес.
Що?
Ти Спіді... Знаєш, хто це такий?
Ой, неприємно. Гаразд.
- Відчув себе старим? - Так.
Увага і мотор, Нелл.
- Що... Що сталося? - Що сталося?
Чому ти така брудна?
- Холлі. - Кінець репетиції.
Знімаємо.
Мотор.
Мамо!
Мами у фільмах 80-х — не просто мами.
Погляньте на Сіґурні Вівер.
І на Лінду Гамільтон у «Термінаторі». Це крута мама.
- Мамо! - Сонечко, тобі наснилося. Іди сюди.
- Не наснилося. - Гаразд, знято. Чудово.
У першому сезоні вона мама.
А потім вона починає змінюватися.
Еволюція до героїні бойовиків —
це природний розвиток для мене.
Я завжди цього хотіла.
КАРА БУОНО
Знято!
Як на мене, добре.
- Мамо! - Ні, мамо!
- Ходімо! - Вставай.
- Тікай. - Вино. Тікай.
І вона мала б вийти.
Скажи: «Назад».
- Назад. - Назад.
Холлі, назад!
Ти думаєш, що зможеш відбитися?
Аякже.
- Я врятую тобі життя. - Дякую, мамо.
Так роблять мами.
Кров твоєї мами бризне
тобі в обличчя.
Вибач, це не смішно. А потім...
Так, це все. Він накинеться на тебе.
Ти така налякана, що не можеш ворухнутися.
І кінець сцени.
Ми завжди хотіли зняти сцену нападу в будинку Вілерів,
але відкладали сім років.
Що б зробила Карен, якби зустріла Демогоргона?
У неї з Ненсі багато спільних рис.
Ми хотіли побачити, як із неї виривається лють.
Увага і мотор!
Біжи, дитинко!
Мамо!
- Дуже вчасно... - Знято!
- Знято. - Знаю.
Саме вчасно.
- Краще, правда? - Значно краще.
Таке задоволення. Ми ніби знущаємося з акторів.
І не кажи.
Мені подобається.
Про таке ніхто не подумає,
але це матиме ефект.
Глядачі дедалі кмітливіші щодо монтажу.
Тиша, будь ласка.
Я рада, що Даффери написали для мене цю сцену.
Могли б написати: «Вона кричить, тікає і ховається».
Але вона в мокрій нічній сорочці виходить, щоб надерти дупу.
Перевтілюється у воїна.
Не підходь до моєї дочки!
Ні, мамо!
- Знято. - Кінцева хлопавка.
- Дуже добре. - Вона крута.
Вони завжди писали про сильних жінок.
Я обожнюю роль, яку мені доручили.
Обережно, Філе. Вона вкраде твою роботу.
Тут багато роботи тілом, тому треба мати певний вигляд.
Іди до дідька!
Це весело.
Для мене такий день цікавіший, ніж просто сидіти й говорити.
Ці сцени теж чудові,
але ти рухаєшся, ти в динаміці.
Тепер я.
Це не Шалений Макс.
Так, дівчата не грають у відеоігри.
Коли я була молодша, я не розуміла, який вплив
має такий жіночий персонаж на серіал...
такого масштабу.
Тепер, коли я дивлюся з іншого боку,
я бачу, що Макс є гарним прикладом для дівчат.
РАНИ ТЕДА No 2 — РАНИ КАРЕН No 2 РАНИ В ЖИВОТІ КАРЕН No 2
Спершу приклади це, це ближче,
а це приклади так, ніби він...
О, так.
МАЙК МЕКАШ
А він не проштрикує?
Так. Бачила візуалізацію?
Там він пройшов крізь спину.
Бачила.
Нам сказали, що тоді ти б померла.
Ти б померла. Так.
- Так краще. - Я виживу.
Ось так.
Зробимо фото?
- Боже, це жахливо. - Порізана.
Так, погляньте.
- Скільки крові Демо нам потрібно? - Думаю, багато.
Вони вистежують Демо у Вивороті через кров.
Так.
ЕШ ЗЕЛТЦЕР ТЕХНІК СПЕЦЕФЕКТІВ
Певним чином цей серіал — ода нашому дитинству.
Нам подобається те, що діти дивляться
з відчуттям, що це на межі того, чого їм не можна дивитися.
Я не знаю, що робити. Тільки нічого не чіпай.
Я втрапила в халепу.
І тут, а тут твоє коліно...
- Так? - Так. Ступня тут.
Ми покажемо ноги, потім телефон, потім руку.
Вибач. Дозволь, я торкнуся ноги і коліна.
- Так. - Ось так. Ось що нам треба.
Обіллємо її кров'ю і водою. Так.
Непогано.
- Я не знаю, як я вижила. - Ти мала б померти.
- Це диво. - Не занадто?
Не занадто?
Я думаю, серіал і робота над серіалом — справа смаку.
Це не типовий серіал, і це шалена робота.
Але він приваблює тих, хто хоче працювати на найвищому рівні.
У вас є хвилинка для Емі?
Звісно.
Калі... Не знаючи кінця, я припускаю, що він буде потужний.
- Її застрелять. - Гаразд.
Це вагома інформація.
Я думаю, що стрілятимуть у живіт.
Так.
Це буде смертельна рана.
- Ясно. - Вибач, спойлер.
Ні, це...
Ми ж знаємо кінець. Усе сплановано.
Я просто маю...
Я маю записати.
У нас обмаль часу.
Так.
Раніше я працював сім днів на тиждень,
а тепер не можу.
- У мене двоє дітей, і я... - Так.
У вас є діти?
Так, але їм 40.
Їм 40? Але ти, мабуть, пам'ятаєш. Ти ж пам'ятаєш?
Я працював, коли вони були малі.
І, знаєш...
- Важко будувати кар'єру з дітьми. - Дуже важко.
Оскільки це складно,
іноді здається, що це мука,
тому треба насолоджуватися викликами.
Усі люблять виклики, і ми їх влаштували.
- Чорт, мені шкода. Я не... - Ні, усе гаразд.
Наш натурний знімальний майданчик.
Ще один.
Дрібниця.
Це неймовірно.
- Це дуже круто. - Здуріти.
З-ВКД — наш перший натурний майданчик.
Він крутий.
Я завжди хотів знімати на натурному майданчику.
Я теж. Я завжди хотів щось таке побудувати.
Так, має бути добре.
Пам'ятаю, як ми були дітьми і бачили таке у Вілмінґтоні.
Там знімали «Ворона», і для нас це було круто.
Коли ми починали, ми почувалися дітьми.
Коли ми будували дім Вілерів,
ми думали: «Не віриться, що нам дозволили».
Але ти завжди уявляєш гігантські натурні майданчики.
І це ознака великого серіалу.
Ми відтворили центр Хоукінса,
де буде наш З-ВКД.
Його будували цілу вічність. Вічність.
ЧЕРВЕНЬ 2023
На початках, коли ми розбивали цей сезон на частини,
ми знали, що його розділять посередині.
Ми хотіли закінчити частину на кульмінації,
бо знали, що глядачі чекатимуть наступного епізоду.
Але вийшло ще більше і складніше,
ніж ми могли собі уявити.
Без сумніву, сцена бою в З-ВКД найбільша
і найскладніша з усіх, що ми знімали.
Це чудовий приклад співпраці кількох відділів.
Дуже допомагає, що з керівниками відділів
ми працюємо вже давно, тому між нами є довіра.
Вони не приходять до нас із проблемами. Вони зазвичай такі:
«Ось наше рішення цієї проблеми».
- Ви мене добре чуєте? - Так.
Маємо оновлену версію сцени, знятої одним кадром.
Зараз покажу.
Коли вриваються Демогоргони і нападають,
ми хотіли зняти все одним кадром.
Ми хотіли, щоб глядачі були ніби з героями, і нема куди тікати.
Не буде монтажних пауз — не буде перепочинку.
Ого, так.
Так.
Це круто.
Чудово. Так.
Справді чудово.
Це буде легко. Так, Пітере?
Не проблема. Так.
Усе добре?
Так, народ, готуймося знімати версію з тросами.
З тросами.
Хіро має оживити це все.
Демогоргон може робити що завгодно,
бо він анімований,
але з реальними людьми складніше.
Готуйся і вперед!
Для братів найголовніший був довгий дубль.
На ньому ми й зосередилися.
Ми будемо готуватися
цілих шість тижнів.
Зібрати все докупи — це як пазл.
Так. Сподіваюся, вийде.
Не можу дочекатися. Маю надію, усе вийде.
Увага і вперед!
Таку величезну сцену бою
найлегше було б створити через візуальні ефекти,
але брати Даффери хотіли наживо.
«Ми хочемо бачити реальність, а не комп'ютерну графіку».
Уперед!
Стоп!
ЛОС-АНДЖЕЛЕС
ОФІС СЦЕНАРИСТІВ
Нам треба обговорити
трохи більше...
розвиток персонажів і серіалу.
Цей серіал про те, як життя створює перешкоди,
а ти їх долаєш.
Але справа не лише в подоланні перешкод.
Ні, ще є радість пригоди.
І це те, чого люди не розуміють, коли ми не вбиваємо персонажів.
Ми завжди кажемо: «Ми мусимо зберегти відчуття радості,
інакше це вже буде не розвага».
Серіал стане депресивним.
Ось чому Одинадцять...
Ми говорили про травму, яку вона пережила,
і я думаю, ти маєш бути здатним рухатися далі.
Для мене вона завжди уособлювала магію.
- Тому вона має піти. - Так.
Вона має піти, щоб вони рухалися далі.
Як двері в Нарнію, які для тебе зачиняються,
а інші діти знайдуть інші двері в Нарнію.
- А ти вже туди не повернешся. - Так.
Ти ніколи не втратиш цю частину себе, але ти маєш дорослішати.
- Так. - І рухатися далі.
Серіал такий масштабний,
і треба зняти стільки сторінок сценарію,
що ми з Россом фізично не можемо все режисувати.
Це неможливо. Ми зрозуміли це в першому сезоні.
Ми мусили або поспішати зі сценарієм
і здавати гірший матеріал, зате режисувати самим,
або запросити режисерів.
Знято.
І сталося щось божевільне: зголосився Шон Леві,
дуже відомий і успішний режисер,
який тоді був нашим продюсером.
Йому сподобалися сценарії, і він запропонував режисуру.
Знімемо це. А потім я змонтую, до наближення.
Із цього моменту в нас кожного сезону були запрошені режисери.
- Ніку. Основна камера? - Так.
Ось ти де. Я думав, що на цьому...
Френк Дарабонт — наш особистий герой.
Він зняв деякі з моїх улюблених фільмів усіх часів.
«Втеча з Шоушенка», «Зелена миля», «Імла».
Ми ризикували стати посміховиськом,
але надіслали йому лист: «Жодного тиску,
просто хочемо спитати, чи ви випадково не хотіли б
бути в нас режисером?»
Чому ні? Ми обожнюємо цей серіал.
Це, певною мірою, повернення до фільмів, на яких я виріс і які любив.
І мотор.
Переважно все, що ви бачите на екрані, — усе так і було.
Це радше стара школа знімання.
Ти не хочеш завдати йому болю. Ти не хочеш з ним битися.
Ти намагаєшся з ними поговорити.
Та щоб тобі!
Створення декорацій,
побудова реального середовища для знімальної групи і для акторів
змінює все.
Але це амбітно.
І Метт, і Росс не пишуть прості сцени.
Мотор!
Кожна сцена багатошарова і складна.
Чудово. Ще раз.
Це робить серіал особливим,
але водночас
це справжнє випробування для щоденного знімання.
Нахилися.
І...
Є.
Назад.
Коли ти повертаєшся до неї, поверни й плече.
Так.
Гаразд.
Звук є.
Седі.
Гаразд, дуже добре. Далі.
Так.
Так, те, що треба. Дуже добре.
Це давній трюк Орсона Веллса.
Це було в «Громадянині Кейні».
Камера проходить
через неонову вивіску,
і її в цю мить розсувають.
Дуже інноваційна річ свого часу.
- Це магічний трюк. - Так.
Що в Безодні?
У мене таке відчуття,
що там має бути
якась битва.
І як нам це зробити?
Там є велетенське чудовисько, і це круто.
Це щось нове.
У нас же є VFX-тест.
Якщо хочете, щоб підлітки, і Вілл, і всі інші,
зіткнулися з гігантським Мозкожером,
вони мають бути там, коли він оживе.
В ідеалі він має стояти, як великий павук,
і може погнатися за ними.
Якась версія погоні.
Я навіть не уявляю, як це має бути.
Він швидко їх наздожене.
Діти казали мені, Майку,
і думаю, вони мають рацію,
що вони хотіли б узяти участь у цій битві.
Особливо Фінн:
«Не дайте мені знову якийсь свічник».
Справедливо.
Він дуже хоче мати зброю, а я такий: «Мабуть, ні».
Ні.
Вам не здається, що вони мають бути в грудній клітці?
Так, мабуть.
Навіть якщо нападуть чудовиська, треба бігти туди.
Вивести дітей.
Є версія, що підлітки залишаються назовні.
У них є зброя.
Тож якщо їм доведеться відбиватися, від Демогоргона чи кого там,
вони такі: «По дітей».
У Безодні мають бути чудовиська.
- Згоден. - Має бути Демогоргон, кажан.
Собака тощо.
Будо б дивно, якби нікого не було.
У З-ВКД все шалене,
шалене і кульмінаційне.
Це кульмінація.
- Нападає шість Демогоргонів. - Так. Це багато.
Так, і я от думаю...
а не буде перебір Демогоргонів...
Так, слушно.
Не забагато? Це божевілля.
Це багато.
АТЛАНТА, ДЖОРДЖІЯ
- Привіт! - Як ти?
Як справи?
Фіннстер казав, ти крутий у цій сцені.
Це він крутий. Як справи?
Усе добре. Як життя? Добре?
- Відпочиваю. - Відпочиваєш?
- Розслабляюся. - Розслабляєшся?
Валиш Демогоргонів?
- Так. Як сценарій? - Чудовий.
- Добре, буде круто. - Так?
Класно. Епічно.
- У мене є ще сцена, де я біжу? - Ще побігаєш.
Коли спітнієш, я тобі нагадаю.
- Байдуже. Я тренувався. - Пилюка в лице.
- Справді? - Буде напружено.
Клас.
Ми це так зробимо?
Урок почався?
- Россе, ти куди? - Куди завгодно.
- Працює. - Чекай, де...
Розглянемо великі події.
Ми думаємо, що їх треба розділити.
Дві команди. Вони розділяються.
Так, вони зупиняють Безодню,
і шпиль пробиває наскрізь.
Проблема в тому,
що ми бачимо нижній бік Безодні, якої не видно.
Із купою коріння, з усім, що під землею,
і це така собі... мембранна структура.
Наше завдання — передати цю кореневу систему,
що переплітається,
і показати, що розлом просто над ними.
У нас є Безодня, з горами та валунами, які літають,
і перевернута версія Безодні.
- З горами і валунами, які літають. - Так.
- І є небо Вивороту. - Так.
Якщо пройти крізь хмари у Вивороті,
перед тобою з'являються перевернуті валуни.
Так. І коли все рухається, валуни теж рухаються.
- А далі — фінальний бій. - Так.
Ми прибрали проміжну битву
і залишили фінальну.
А ще вибух гелікоптера, але це...
А потім фінальний бій
із Мозкожером, а тоді з Векною.
Ми намагалися не розганятися.
Але багато що зміниться від час написання.
Гаразд. Нічого собі.
Дякую вам.
Я не знаю, чи в моєму відділі варто сіяти паніку,
зважаючи на кількість знімальних днів, які нас чекають
від цієї заочної зустрічі.
Здається, так.
Не знаю, чи є достатньо інформації, щоб сіяти паніку.
Я не встигну збудувати декорації.
Треба почати будувати до 3 червня,
щоб встигнути зробити Дерево болю до листопада.
- Власне, декорації — це істота. - Так.
- І вона буде рухатися. - Знаю.
Вони запропонували нову концепцію підлоги,
коренів, цієї мембранної структури.
І чи треба це враховувати у фізичній конструкції?
Усе вирішує напрямок кадру.
Ми отримаємо сценарій, і це буде як...
Там буде решта 70 % того, що ми не могли передбачити.
Власне.
А чому вони в пустелі?
Бо вони проходять усю систему печер.
Генрі їх переслідує.
Вони вибігають через верхній вихід, а потім униз, у пустелю.
А далі я не знаю, що з ними.
Ми не встигнемо написати вам остаточний сценарій,
тому доведеться опиратися на розмови.
Так. Треба буде подумати.
Усе має бути бездоганно.
Розумієте? Не забуваймо про це.
Так, не можна в кінці все зіпсувати.
І я про це. Це не...
Ми ніколи не робили абияк.
Але «непогано» не підійде.
Так не казатимуть.
І нам цього не треба.
Нам щойно переказали восьмий епізод.
Головна тема сьогодні —
Дерево болю в Безодні.
Це великий майданчик. Сорок метрів завдовжки і 25 завширшки.
Це має бути м'ясиста штука, ніби нутрощі.
З неї стирчать кістки. Сухожилля.
Вени. Товсті чорні вени.
Щось дуже дивне.
Ми посеред ребер цього чудовиська.
Це як... Як звали хлопця, в якого ріс ніс?
- Піноккіо. - Піноккіо.
Це як тоді, коли Піноккіо проковтнув кит.
У вас є 16 тижнів, щоб створити декорацію.
Тепер у нас є можливість звільнити частину павільйону.
Бо все те, що буде у восьмій серії,
не вміститься, якщо не знесемо попередні декорації.
Без сумніву, це складно.
Я прийшов у другому сезоні.
Другий сезон розширився.
Третій — ще більше. Четвертий — ще більше.
Слід розвиватися із серіалом.
У нас розплавлена офісна будівля.
Не знаю, що сказати.
- На вигляд круто. - Це остання версія.
- Я так і уявляв. - Дуже непогано.
- Це наше улюблене. - Точно.
Це як...
Суміш коричневого і відтінків.
Ніби все потекло.
Що було під поверхнею, теж потекло.
- Мені подобається. - Чудово.
Що це таке?
Скульптурна піна під литою піною трьох різних щільностей.
- Власне... - Я так і думав.
А потім усе покривається гумовим спреєм і фарбується.
- Круто. - Це складний процес.
Це буде до дідька... Так.
Це ідея верхнього поверху,
де Джонатан і Ненсі знаходять більш розплавлену частину.
Заходять за ріг.
І все розплавлене.
Така ідея з'явилася через розмову Джонатана і Ненсі.
Треба поставити їх у ситуацію,
де вони думають, що загинуть,
і це штовхає їх на емоційну розмову.
Фізичні ставки такі високі, що зростають емоційні ставки.
Ми від цього відштовхуємося.
На весняних канікулах,
коли ти був у Ленорі,
я не мусила працювати.
Мені потрібен був простір.
Наша ідея — затоплений майданчик. І ми будуємо,
по суті, заглиблення на 75 см,
яке можна заповнити.
Усе реально. Ми затопимо павільйон.
Візуальні ефекти теж не дешеві.
Це майже неможливе завдання.
Але треба затопити.
Ця сцена запам'ятається.
- Хоч це й божевілля. - Авжеж. Буде круто.
- Шону снитимуться кошмари. - Я не хочу бути на зніманні.
- Це чудова сцена. - Усе вийде.
Так.
Коли я читала сценарій,
усі члени знімальної групи питали: «Уже прочитала?»
Бо вони знали...
Даффери не ускладнюють нам життя навмисно.
Я думаю, вони нам довіряють.
Якби не довіряли, не прописали б у сценарії розплавлену кімнату.
Зі стін має все стікати.
- Гаразд. - Гравітація.
- Встаємо. - Спершу стань на коліна.
- Добре. - Так.
Нам дуже пощастило, що всі відділи так добре співпрацюють.
Ми, візажисти, костюмери збиралися разом:
«Що у вас? Бо в нас оце.
Це можна поєднати? Схоже, що вони з однієї сім'ї?»
Можна було б піти далі,
але ми б зіпсували цю прекрасну мить.
- Вітаю, народ. - Привіт.
- Ви гарні. - Дуже добре.
Дякую.
Ви такі брудні, ніби будинок фарбували.
Боже мій. Гаразд.
Емі, ти так уявляєш...
Я, власне, хотіла спитати. Не занадто?
Це може бути перед тим, як вони вмиються у «Вереску».
Ні, вони мають бути брудні.
Питання в тому, коли Шон зніматиме сцену...
- Так. - Знаю.
...наскільки...
Хочеш, щоб під час емоційного діалогу
Наталія мала такий вигляд?
- Так. - Проведімо репетицію. Спускайтеся...
- Метте, треба... - Гаразд.
Можете подивитися одне на одного?
Добре.
Так важко робити це задом наперед.
Зрештою,
для глядачів головне персонажі, а не видовище.
Але наша кінцева мета — поєднати ці дві складові.
Максимум емоцій і максимум видовища одночасно.
НЕ ЇСТИ
ЛАБОРАТОРІЯ ХОУКІНСА — ДАХ
Краса нашої роботи як скульпторів у тому,
що ми використовуємо обидві півкулі мозку.
Ми створюємо витончені лінії,
формуємо красивий візуальний контраст,
а також думаємо
про структуру, практичність і рух.
У наших творіннях є мета, є намір, є життя.
Ми працюємо над багатьма проєктами,
де скульптори виготовляють лише печери.
МЕЛІССА ВАН САНДТ
Коли дивишся серіал типу «Дивних див», ти думаєш:
«Вони справді створюють круті речі.
Я теж так хочу».
ВСЕРЕДИНІ ДЕРЕВА БОЛЮ
Моя попередня ціль — усі 12 колон до кінця липня.
МЕТТ МАТСУБАРА СКУЛЬПТОР
Ось такої зовнішньої текстури хоче Шон.
Що більше й сміливіше, то краще,
типу шкіри дракона.
ВЕКНА 2.0, ПРОБА
Мені не подобається грати надто щасливих персонажів.
Щоб добре зіграти, ти маєш співпереживати своїм героям,
співчувати їм,
боротися за них.
І якщо повністю зануритися,
на тебе чекатиме коштовний самоцвіт.
У нас гості. Як справи?
Добре.
Так. Що думаєш?
- Чудово. - Так.
Він дуже пластичний. Супер.
Так.
Покажеш гримаси?
Так.
- Так. - Дідько.
Ідеально. Ти все ще Векна, тільки Векна 2.0.
- Як ти, Джеймі? - Добре.
За відчуттям так само. Я точно знаю, скільки зусиль докласти. Що я маю...
- Рухи. - ...підкреслити. Так.
На вигляд добре, Баррі. Зробимо кадри великим планом.
Більшість поверхні заглянцована,
але ми залишили матові чорні плями.
На шкірі є ділянки, які трохи підгоріли,
і є трішки свіжої крові.
Дуже добре.
Я вчора міркував.
І от що цікаво:
у свідомості він повернувся додому.
Він міг бути де завгодно. Це його вибір. Міг піти будь-куди.
- Так. - Але він повернувся додому.
І він живе в тому ж домі. Це наче...
ідеальний варіант того, чого він хотів, але не мав...
- Добре. - І це дуже по-людськи.
Так. І те, яким би ти хотів бачити батька. Так.
Так. А це мої... У мене не було друзів.
- Ніхто, крім Петті, не був добрим зі мною. - Так.
Чудово. Це чудовий спосіб... Мені подобається.
Оце реальність. Усе здається таким... справжнім.
- І сумним. - І сумним.
Але в цьому є сенс, і це чудово.
У четвертому сезоні, коли Векна постав як наше головне зло...
МАЙКЛ МЕЄР
...брати звернулися до мене щодо дизайну істоти.
Ми переглянули, мабуть, сто різних варіантів.
Від персонажа в плащі
до хворобливої істоти.
Зрештою ми використали ліани, як його хворобливу фішку,
і все склалося.
Я думаю, сцена в З-ВКД у четвертому епізоді,
коли Векна виходить із воріт, буде культовою.
Брати Даффери полюбляють експресивний рух камери.
Рідко в якій сцені немає амбіцій
або складного елемента, який треба продумати заздалегідь.
У нас камера досить близько до героїв,
бо це створює відчуття близькості.
Зазвичай ми на відстані від 90 см до 1,5 метра,
як під час розмови.
Але для цього потрібен ширший об'єктив,
щоб не було так.
А так видно й задній фон.
У битві в З-ВКД ми пішли ще на крок далі —
ми знімали на 18-мм.
Ти ближче до акторів
і відчуваєш їхнє оточення.
- Не хочеш пройти все в просторі? - Так.
Звісно.
НІК МЮЛЛЕР ОПЕРАТОР А-КАМЕРИ/STEADICAM
Я зустрівся з Хіро,
щоб спробувати зрозуміти послідовність
і вивчити все завчасно.
Як провести камеру через цей простір,
щоб не трусити нею і щоб усе було ідеально?
Бо брати хочуть бачити ідеальний рух камери в кожному дублі.
З'являється охоронець і каже: «Сюди».
Бум, його збивають.
А потім ми піднімаємося...
У дитинстві я займався танцями,
тому я знав, що маю бути готовим фізично і морально.
...позаду «хамві».
Визираєш.
А потім...
Зрештою, це хореографія.
Якщо твій партнер — актор, ти маєш передбачити їхні рухи.
Добре.
Чорт, синку.
Клас. Гаразд.
Мені треба чітко розуміти,
які будуть репетиції сцени в З-ВКД.
Нам дуже бракує каскадерів.
- Це величезна сцена. - Так.
Не знаю, чи ми зможемо... Не знаю, чи зможемо зібрати стільки людей.
Тут 75 статистів-військових і 50 каскадерів. Так. Божевілля.
Це найдорожча наша сцена?
Мотор, різкий поворот камери!
Стрибок, увага і вперед!
Тут повно людей, які з'являються нізвідки.
І вони ніби чекають.
Хай би бігли повз щось.
Може, залучимо вантажівку?
А ми будемо використовувати спецефекти на репетиціях?
Так.
Ми намагаємося провести генеральну репетицію.
Зі всіма елементами. Щоб якомога краще підготуватися,
коли за два тижні буде основна група.
Звільніть територію. Дякую. У нас репетиція.
- Важка? - Важка.
- Дуже гарно. - Боже мій!
Відійдіть.
Добре.
Як справи? Добре?
Бачиш дітей?
- Непогано. - Так.
Здається, можна розтягти туди ще більше.
- Угу. - Правда?
«Глава четверта. Чаклун».
Сталева плита раптом здіймається догори з оглушливим брязкотом.
Солдати готують зброю.
Зброя напоготові. На місця!
Ми ніколи не робили нічого настільки складного
і ніколи не залучали так багато людей в одній сцені.
Ми хотіли видовищності,
але, гадаю, недооцінили, наскільки все буде складно.
Останній Демогоргон
вистрибує звідти і розчавлює охоронця.
І тоді ви тікаєте сюди.
Демогоргон там і там.
І коли Демо вбиває всіх цих людей,
ви зупиняєтеся тут.
Рамірес проходить повз. Тоді ти кажеш: «Добре».
- Ти намагаєшся знайти вихід. - Так.
- Як справи? - Привіт.
- Вибачте, ми окреслюємо початок. - Ні, чудово. Чудово.
- Але нам потрібна твоя допомога. - Так. Тобто...
Усі по місцях, звук є.
Перша команда дивиться. Тут.
Репетиція!
Дивіться. Джанкарло, Аліссо, дивіться на дублерів.
Стрибок! Увага і стрибок!
Обережно!
Це дуже амбітна сцена.
Це п'ять безперервних дублів, наче один довгий дубль.
Ви йдете.
Гадаю, сцена, знята одним кадром, захоплює глядачів.
Вона створює напругу, бо ти весь час із героями.
Без монтажу і вирізань.
Ти спостерігаєш, як усе відбувається перед тобою.
Відійдіть, хто не задіяний.
Репетиція першої команди.
Хто не задіяний, відійдіть.
Тут і так багато людей.
Увага і Джастін.
Стрибок!
Я думаю над цією реплікою.
У візуалізації ти перескочив,
але ми не зобов'язані так робити.
Як на мене, має бути мить із дітьми.
Я хочу спробувати так, як ми планували — отут.
Поворот камери!
Ходімо. Тримайтеся ближче, очі додолу. Ясно?
- Демо! - Готові. Три, два, один, уперед!
Пригніться!
Мій персонаж має провести дітей і не загинути, і це круто.
Майк стає лідером.
Ми вже давно цього не бачили.
Послухайте! Дивіться на мене!
Непогано.
Дякую. Я мав бути актором.
Пишайтеся тим, ким ви є.
Я... Дякую.
Увага і мотор!
Треба тікати звідси. Дивіться на мене. Зрозуміло?
- Демо! - Три, два, один, уперед!
- Пригніться! - Обережно!
Там трохи порожньо.
Ой.
Знято.
Вам не казали іноді озиратися?
Так.
Тут чудовиська, постріли.
Ви цього не почуєте, але уявіть, що всюди бам-бам.
Хаос.
Солдати кричать і все таке.
- Зрозумів. - Гаразд.
Ви в зоні бойових дій.
Що він робить? Просто ходить?
Вони дивляться на Демо, якого ми не бачимо.
Боже. Так краще. Що думаєте?
Могло бути краще.
Повернімося до порожнього місця.
Доведеться домалювати людей.
Тут так порожньо.
Там теж є Демогоргон.
А потім камера йде туди. Туди?
Я кажу «увага», ти стоїш на місці.
Стій, а я стану позаду тебе.
Увага і мотор!
- Три, два, один... - І мотор!
Стоп.
З початку!
- Хіро. - Так.
Другий ривок із запізненням.
- Буде раніше. - Клас, дякую.
Зрозумів.
Увага і мотор!
- Три, два, один, уперед! - Що, ні!
Мотор.
- Знято. - Знято!
Знімаємо.
Восьмий дубль.
Це не має тривати довше, ніж учора.
- Тюдор скаже «мотор». - Так.
Я скажу «три, два, один, уперед».
Ви маєте реагувати, і швидко.
Гаразд, камера піднімається.
- Ми вирішили деякі проблеми. - Так.
Ми вирішили всі проблеми, які створили. Поїхали.
Крамниця електроніки. Якщо бігтимемо швидко, то встигнемо.
Стрибнемо в тунель і втечемо.
Здається, напруга була не така. Восьмий.
Це було більш...
Живіше? Чи ми вже втомлюємося?
Це десятий?
- Восьмий. - Восьмий?
- Досі восьмий. - Це восьмий.
- Стоп! - Хай уже буде цей ривок.
- Ми все виправимо. - Так.
- Майже не видно. - Гаразд.
- Восьмий найкращий? - Так, найкращий.
Нам усім здалося, що восьмий найкращий.
Це одна з тих сцен, яку читаєш на папері
і думаєш: «Ні, це неможливо».
Але нам вдалося.
Здається, половина нашої роботи — бути студентами-метеорологами.
Може, пощастить.
ЕЙ ДЖЕЙ БРУНО 2-Й АСИСТЕНТ РЕЖИСЕРА
- Так, це неминуче. - Так.
Можна зараз, бо людям треба пройти.
Майку, починаємо збирати їх до 14-15?
Увага, каскадери.
Збираємося в зоні очікування 14-15.
Ні.
Погода дивна.
І не кажи.
Останні дев'ять з десяти вечорів була блискавиця.
Так. Здається, лише в середу була нормальна погода.
Так.
Як будеш підіймати?
Однією рукою.
І мотор.
І три, два, один, пішов.
І падіння.
Так.
Усе, знято.
Непогано.
Напад на Демо. Ти його бачиш.
А потім переходиш туди.
Чорт.
- Адреналін росте. - Так.
Ми тут щовечора так круто запалюємо.
- Одна сцена за іншою. - Великі бойові сцени. Так.
Немає часу видихнути.
Гаразд. Полум'я піднімається. Ми дуже близько. Дякую.
Увага і мотор.
Так, знято.
- Знято. Зберегти. - Знято.
Цього року є стільки всього, чого я ніколи не робив
як актор чи в цій ролі.
Вілл завжди був слабким,
з нього насміхалися, і він завжди почувався інакшим.
А цього сезону він бореться з чудовиськом,
його внутрішніми демонами і його сексуальністю.
Він ніби стає супергероєм.
У цьому сезоні я ближче до Векни.
Коли знаєш більше,
тоді легше
до цього достукатися в собі.
Я описував це Ноа.
У нас бувають прекрасні моменти, коли ми виходимо за межі себе.
Без тиску і без зусиль.
Я... себе не силую.
І ти відчуваєш, що став судном.
Після стількох років
настає мить, коли він усе це долає.
І силу він знаходить у любові до цих людей.
Не знаю. Як на мене, дуже круто, як вони це прописали.
Векна опускає руку, Вілл падає, на руки й коліна.
Вілл важко дихає, він блідий від шоку.
Векна йде.
Він проходить крізь ворота і зникає у Вивороті.
Вілл повільно піднімає руки,
і одночасно піднімаються Демогоргони.
У нього виходить.
Майк, Лукас і Робін заціпеніли,
вони бачать, як чудовиськ жорстоко вбиває могутня сила.
Вілл падає на коліна посеред поля бою, що палає.
Його очі вертаються до норми,
тільки тепер у них проглядається спокій і сила.
Він контролює ситуацію. Він чаклун.
Це вже знято.
Готово.
- Сьогодні 118-й день. - Сто сімнадцятий.
Сто сімнадцятий. Це половина шляху.
Попереду лише пів року.
Гляньте на наклейки.
ДЖЕКІ ДЕҐРААФФ СПІВПРОДЮСЕРКА
Ми спробуємо розкласти решту цього сезону в голові
і все зрозуміти.
У вас є сценарій?
Ні. Немає.
Тоді я оголошу.
- Епізод шостий, церковний цвинтар. - Цвинтар.
Хатина Хоппера, шостий і сьомий.
Бібліотека Хоукінса.
Синій екран, Холлі падає.
Сьомий, ми в будинку Крілів, шостий...
«Вереск», сьомий, і печера, шостий.
У середу восьмий. Печера.
- Восьмий епізод червоний. - Цікаво. Восьмий епізод.
Червоний — сигнал тривоги.
ЧЕРВОНА ПОРОЖНЕЧА ПЕЧЕРА
БІЛЯ ПЕЧЕРИ
Сьогодні цікавий день.
Ми знімаємо восьмий епізод, який ще не повністю написаний.
Спойлер.
Ми навіть не знаємо, що відбувається.
Усі на майданчику ходять із червоними сторінками.
Не можна сильно стрибати в хронології,
бо актори заплутаються, де вони.
Вони не переживали певних подій чи певних емоцій.
Але літні елементи з восьмого епізоду треба зняти зараз.
Я не читав восьмий епізод повністю.
А ми його знімаємо.
Я такого ще ніколи не робив.
ДЕНА ҐІБСОН СТАРША СТИЛІСТКА ІЗ ЗАЧІСОК
Це так дивно — стрибати одразу на восьмий.
Так.
Не люблю такого.
- Мені не подобається, чесно. - Треба робити те, що треба.
Починаємо. Увага і мотор.
Тікаймо. Швидше.
- Знято. - Знято.
- Ще раз. Починаємо. - Гаразд, камера.
Знімаємо.
- Знімаємо. - Знімаємо.
На себе тягни.
Ні, не так близько.
Стривай, Безодня...
Пробач, Безодня типу... Гіларі, у тебе є малюнок?
Отже, це Хоукінс, це Виворіт.
Це стіни з плоті.
Нічого собі.
А це... Це Безодня.
Безодня — це... Чекай. Де...
- Наче в небі. - Вона в небі.
В основі цього...
якась наукова теорія?
Усе дуже реалістично.
Ви консультуєтеся з кимось?
Коли прочитаєте восьмий епізод, стане зрозуміліше.
Мабуть, буде 120 сторінок.
Може, 115.
Навряд.
Треба скоротити.
На нас постійно тиснули
кінокомпанія і Netflix через восьмий епізод.
У нас були дуже важкі умови
для написання сценарію.
Не лише тому, що епізод мав бути написаний якісно,
а й тому, що навколо було стільки шуму.
Ми ніколи не витрачали стільки часу на один епізод,
ми розбирали крок за кроком,
удосконалювали.
Чесність і правдивість серіалу
завжди спрацьовували.
«Глава шоста. Втеча з Камазоца».
Різкий перехід, голова Макс похитується.
Лукас несе її і біжить коридором.
У нього на плечі магнітофон.
Співчуваю. Це, мабуть, важко.
Ми почнемо день з великого складного однокадрового дубля.
- Якщо втомишся... - Я скажу.
- Знімаємо. - Увага.
Увага і... ліфт.
Дуже часто, коли ти режисер,
твоє завдання — зробити сцену кращою, ніж у сценарії.
- Бігом! - Бігом!
Але ці сценарії від початку до кінця,
від 2014 року і дотепер,
вони завжди були такі класні, що моя робота — віддати їм належне.
- Знято! - Знято.
Калеб — чемпіон.
Це непросто.
Дивись, бум.
Чудово.
- Скільки дублів... Шість? - Шість.
- Так. - Так, чуваче.
- Ні, все добре. - Шість, народ.
Я знаю, як це змонтувати. Усе добре. Молодці.
Кожен серіал має певний ритм.
- Певну частоту. - Зелений — Калеб.
Ти не знаєш ритму сцени, поки не зіграєш.
Це хімія, яку видають актори.
Навіть режисери, їхні настанови,
тон, який вони задають, а потім актори створюють ритм.
- Ми хочемо це зробити на початку. - Так.
А потім вибух.
- Обов'язково познач. - Добре.
Зулу, не пізно просити вибити четверте вікно?
- Ніколи не пізно. - Прийнято.
Дозвольте мені.
У мене є питання про сцену.
Ми про неї майже не говорили.
- Ніхто не знає, що ми пара. - Так.
- І Калеб теж. - Так.
Можна я...
Я хочу зіграти цю сцену пошепки.
- Так. - Можна?
- Так. Добре. - Ви не проти?
Так. Тут написано, що ви тримаєтеся за руки.
- Добре. - Так.
- Це... Це було б тут. - Чудово.
ЕМІБЕТ МАК-НАЛТІ
- Гаразд. Хай буде так. - Круто.
Що ж, думаю, буде безлад, але знімаймо.
Останні штрихи. Останні.
Заберу мітки.
Три, два, один, почали!
Коли закінчать із вікнами,
я кину більше уламків на сушарку,
щоб там теж щось було.
Стефані, тут можна... ширше. Вибач.
Щоб більше крові потрапляло навіть на світлішу ділянку.
- Гаразд. - Навіть там. З обох боків.
Спершу мала вибухнути лише сушарка,
але як завжди із цим серіалом, усі такі:
«Раз вибухає сушарка, то хай вибухнуть вікна».
Не часто побачиш серіал,
де є така гнучкість і бажання видовищності.
ЗЗАДУ 3 ЛІВОРУЧ РІВЕНЬ 6
ВСЕРЕДИНІ ДЕРЕВА БОЛЮ
Останній.
Народ.
Усміхніться.
І радісно, і сумно?
І радісно, і сумно.
Ми жили цим шість тижнів, а тепер усе закінчується.
Переходимо до наступного етапу.
Адаме, над поручнем, позаду тебе.
Поверніться.
У ЛАБОРАТОРІЇ ХОУКІНСА — КІМНАТА, ЩО РОЗПЛАВИЛАСЯ
Ненсі сказала б «гівно» чи «штука»?
Я ніколи не чув, щоб вона лаялася. Але, може, я помиляюся.
Так, але коли лається, то по-справжньому.
«Мені здається, чи ця штука густішає?»
- Готові! І відчуйте це! - Три, два, один, уперед.
Уперед!
Пішли!
Не здається!
Хто-небудь!
Допоможіть!
- Рятуйте! - Рятуйте!
Знято.
Це слиз?
Боже, чесне слово...
Він недостатньо густий.
Так, на вигляд рідкий.
Але вони дуже добре вдають.
Доведеться додати більше візуальних ефектів, ніж хотілося.
Серце розривається,
бо ми місяцями перевіряли, і рідина була більше схожа на слиз.
А зараз схожа на воду.
Зовсім не так, як треба.
Що стосується режисури, лідерства,
ти можеш ретельно підготуватися, як я.
Але коли ти на знімальному майданчику, і щось не виходить,
не можна влаштовувати істерики.
Не можна здаватися.
Не можна закриватися.
Знімати треба сьогодні.
І треба зняти все як належить.
Єдине, що має значення, — результат після монтажу,
а не те, що на майданчику.
Тож я одразу переходжу в джедайський режим вирішення проблем.
Зніму під цим кутом.
Зачекаю, поки не вирішу проблему.
Коли я все складу докупи, і це побачать глядачі,
вони не дізнаються, що сьогодні був провал.
Але кадри прекрасні.
Так, я розстроївся. Тут немає... Бляха.
Ти там, де ми були вчора о 9:00.
- Заціни мій рівень стресу. - Це лише сьогодні?
Я в стресі три з половиною години.
Чому такі стрибки?
- Ти був спокійний сьогодні о сьомій. - Ні, це сон.
Я у стресі, відколи прокинувся.
ЧИТАННЯ СЦЕНАРІЮ ЕПІЗОДУ 8
Читаємо останній епізод «Дивних див».
Ходімо, всі. Ходімо.
Ми цілий рік були як на голках.
Це були тортури.
Читання цього епізоду — це офіційне прощання з дитинством.
Бретте, не підглядай.
- Що? - Не підглядай.
- Не підглядати? - Без підготовки?
Так. Гадаю, ми просто...
почнемо.
Ми закінчили в середу.
Свіже. Щойно з друку.
- Промова! - Так.
- Промова? - Так!
Знаю. Ми думали про це. Але мені здається...
Усе, що ми хочемо сказати про досвід, і серіал,
і персонажів — усе є в сценарії.
Ми з Россом говоримо не так добре, як пишемо.
Тож краще читаймо.
«Глава восьма. По цей бік». Починаємо.
Ми біля З-ВКД. Зоряна ніч. Внизу ворота розлому.
Мембрана розірвана, відколи в неї врізалася вантажівка.
Величезна планета і далі невблаганно опускається
і от-от зіткнеться з Хоукінсом.
Остання заставка.
А потім...
Стів зойкає. Він бовтається в повітрі, ніби його щось тримає.
Ні!
Камера піднімається, і ми бачимо
сильну руку, яка міцно тримає його за зап'ястя. Це Джонатан.
Він його спіймав.
Генрі різко обертається і бачить Одинадцять у вітальні.
Напруга зростає, бо Генрі бачить сестру
вперше за довгий час.
Його голос тремтить від злості.
Де вони?
З Макс. У безпеці.
Векна з'являється позаду Хоппера, ледь помітний у тумані.
Хоппер, відчувши його, обертається і стріляє. Бах-бах.
Але... кулі не влучили у Векну,
а пробили дверцята резервуару.
З отворів тече вода.
Він у паніці біжить.
Відкриває бак і бачить Одинадцять у кривавій воді.
- Ні, ні. - Її тіло пронизане кулями.
- Він кидає пістолет і б'є по склу. - Ні, ні. Дідько.
Мені потрібна зброя.
Ненсі думає, зітхає.
Простягає пістолет типу «Магнума»
з поясом із червоними набоями. Майк не вірить своїм очам.
Дідько, дякую!
Вона киває і йде далі. Майк одягає пояс.
Це сигнальні ракети.
Коли ти знайшов мене в лісі, я була дитиною.
Мені було страшно. Я не розуміла цього світу.
Не розуміла людей.
Але ти прийняв мене і всього навчив.
Ти захистив мене. Ти мене виростив. Ти став моїм татом.
Не роби цього. Будь ласка, не роби цього.
Допоможи їм зрозуміти.
- Допоможи їм зрозуміти мій вибір. - Але я не розумію.
Я кохаю тебе, Майку.
Будь ласка, не кидай мене, Од.
Ридаючи, він кричить на повну силу.
Од!
Лукас обіймає Макс за талію.
А ти таки квапишся.
Нічого не вдію. Ти дуже спокуслива.
А ти дуже дивний.
Усмішка, цьом-цьом і цілуються. Так.
Облиш те простирадло.
Світло надто сильне. Треба розсіяне.
Це не «Хрещений батько». Ще раз.
Ще раз, Джонатане!
У дупу школу. У дупу систему.
У дупу конформізм.
У дупу всіх і все, що стримує нас і стоїть у нас на шляху,
бо це наш рік!
Він дає знак, і оркестр грає мелодію At Last Етти Джеймс.
Поки Джойс усвідомлює, що діється, він стає на коліно.
- Боже. - Ого, бро!
Він тримає скромну, але гарну обручку.
- Боже! - Чорт.
Джойс Байєрс...
Джойс Байєрс.
Ти проведеш решту життя
зі старим, втомленим впертим, буркотливим сучим сином,
який тебе дуже-дуже кохає?
- У неї на очах сльози. Вона киває. - Боже.
Так, проведу.
Хоппер встає, простягає руку.
Далі З-ВКД. Майк і Кей у паніці шукають Одинадцять,
ми бачимо магазин електроніки.
Заклинання невидимості.
Двері крамниці відчиняються самі, наче там привид. Це Одинадцять.
Усі плачуть, але мить переривається,
коли Карен відкриває двері і кричить...
- Господи! - Карен!
Народ! Що у вас там? Лазанья холоне.
Майк спостерігає за Холлі і її друзями зі сходів.
Звук їхніх жартів і сміху заповнює підвал.
Вони такі ж, як він і його друзі кілька років тому.
Мить смутку, коли Майк згадує своє дитинство.
Тоді смуток минає, і з'являється усмішка.
Він іде
і зачиняє двері підвалу.
Кінець серіалу.
Клас.
Дякую.
Отакої!
Треба лише зняти.
Ми відчували катарсис, коли писали останню сцену.
Було дуже важко
писати останні репліки персонажів.
Найбільше запам'яталося, коли я написав «кінець серіалу».
Ці два слова мали найбільший вплив.
І ми робили це під час знімання.
Чому? Ні.
ЧЕРВОНА ПУСТЕЛЯ
Ми пишаємося тим, що впродовж дев'яти років
серіал удосконалювався в плані оповіді.
Гадаю, людям подобається його автентичність.
Власне із цього і виник серіал.
Ми намагалися слухати себе, і коли здавалося, що все так, ми продовжували.
Митці, якими я захоплююся,
вірні собі понад усе.
БЕЗОДНЯ — ДЕРЕВО БОЛЮ
Що це таке?
Просто купа мотлоху.
Це унікальний серіал.
У нас була можливість
побудувати неймовірну кількість високоякісних декорацій.
У наш час це рідкість.
У більшості серіалів сказали б: щось збудуємо,
все інше — спецефекти.
Але для братів важливо мати фізичний майданчик.
Треба узгодити з братами,
де буде синя частина і яка довга.
- Так. - Там є...
Це...
Так.
Можуть виникнути проблеми через розуміння простору.
Гадаю,
через відстань
треба щонайменше 18 метрів синього,
18 метрів синього там і 18 метрів синього там.
Так, звісно, я цим пишаюся.
Це неабияке досягнення,
що все не зійшло з рейок і не вибухнуло вогняною кулею.
А могло б.
Я не знаю, що робити після цього.
Тепер усе здаватиметься нудним.
Як ти?
- Корі, можеш показати візуалізацію? - Поглянь на це.
- Наталія як Ріплі. - Дідько.
- Так! - Ми взяли недостатньо зброї.
Перший сезон ми почали під гаслом «усе має бути реалістичним».
Але в нас чудовисько розміру з три будівлі,
очевидно, без комп'ютерної графіки ніяк.
Але акторів ми знімали на локаціях.
Не в павільйоні.
Що більше реалістичного,
то легше загубитися в сцені.
Ні! Ні!
Так! Круто.
Треба йти.
Іноді анімують дії персонажа, вирази обличчя, рухи.
Це прогноз твоїх дій.
Хочете, щоб у мене було таке лице, коли я повернуся?
Навряд чи це їхня мета, але часом я думаю:
«Я хочу розібратися із цим на місці».
- Гаразд, тиша. Дякую. - Починаємо. Готові?
Три, два, один, мотор! Бум!
Бум!
І... бум!
Майже ідеально. Гаразд, знято. Знято.
Останній був так швидко.
Результат роботи із синім екраном зазвичай непоганий,
але якщо можливо, ми цього уникаємо.
Чесно кажучи, нам із Россом важко кадрувати,
коли ти бачиш актора на синьому екрані.
Я не розумію, що добре, а що ні.
Ніку, можеш трохи...
Можеш трохи потрясти, коли валун вдарить?
- Готові? - Увага, і репетиція, і мотор!
Рев!
І валун!
- І... Так, забирайтеся звідти. Просто... - Тікаймо!
- Куди? - Мерщій звідти.
- Куди йти? - Стоп репетиція.
Назад?
Ми вбігаємо в кадр, коли вже побачили її?
Ні, ми тікаємо від чудовиська, і наша мета...
- Утекти. - Щоб воно більше за нами не гналося.
Так, точно.
- А тоді хтось бачить Одинадцять. - Ми... Так.
Еймсе, де чудовисько?
- Вони тікають, так? - Так.
- То де воно? - Вони дивляться сюди. Чудовисько...
Я так і думав, добре.
Фахівці з візуальних ефектів мають нагадувати всім
і допомагати інтегрувати елементи, яких ще немає,
але будуть у фіналі,
щоб усе мало вигляд,
ніби сцену скомпонували і зняли із цими елементами.
Отже, де вона?
Праворуч.
Вони дивилися сюди, бо вона кидає камінь з того боку.
- Цікаво. - Так.
Народ. Гаразд.
Я заплутався.
Я поясню. І вам стане зрозуміло.
Коли ви біжите сюди, ви...
Одинадцять зараз тут.
- Гаразд. - Чудовисько тут.
Отже, ви її помічаєте і пригальмовуєте.
Логічно.
Починаємо. Увага і рев!
- Уперед. - Він наближається і удар!
Я ще не до кінця продумав, що я хочу тут зробити.
Сьогодні такий собі ігровий вечір,
щоб зрозуміти, що працює,
і вигадати щось нове і цікаве, щоб сподобалося братам.
Вони люблять жорсткість. Якщо додамо кілька потужних ударів,
щоб сцена була брутальною, буде добре.
- Так. - Так.
Як на мене, тут багато таких можливостей.
- Так. - Так.
ВСЕРЕДИНІ ДЕРЕВА БОЛЮ
Тоді вона...
Шеннон, побудь Одинадцять хвилинку.
- Уяви, що б'єшся з Векною. - Гаразд.
Бум, його відкидає назад.
Він випускає в неї ліани,
а тоді вона має відскочити вбік.
Можливо.
Уперед!
Може, трохи поборсайся, ніби хочеш вирватися,
і дозволь йому потягнути тебе, а потім ривок.
Ого, круто.
- Бам! - Так.
Але я йду задом наперед.
У мене є початок і є кінець.
Але ще немає середини.
Погляньмо.
Тут ніби проростатимуть кістки,
і крізь увесь майданчик будуть зуби.
Мабуть, той і той...
мої улюблені.
Так, із цього ракурсу цей просто чудовий.
А коли покриють жовтим лаком,
буде ідеально.
Хочемо зробити щось...
типу плоті, але не людської плоті,
бо тоді буде схоже на велику ногу.
У нас тут завжди якась гидота.
Вони ще не закінчили.
Закінчать до кінця наступного тижня,
тож у нас буде...
Десь півтора тижні.
Сподіваюся, все зійдеться.
Усе чудово. Пишаюся ними.
Мені здається, що це кінець епохи. Ніби кінець...
- Це, мабуть, остання гігантська декорація. - Так.
- Це втрачене мистецтво. - Забуте мистецтво.
Усім доброго ранку.
Нарешті ми в Дереві болю.
Неймовірна робота скульпторів,
художників, художнього відділу, Кріса і його команди.
Неймовірна, приголомшлива робота. Прекрасні декорації.
Коли ви почали?
Чотири місяці, так?
Десь тоді, коли я подумала:
«Боже мій, це ж як футбольне поле».
Ми з Меліссою почали планувати, уявляти все,
мабуть, п'ять місяців тому.
Хвилювалися?
Можливо. Але я не пам'ятаю.
- Так. - Мабуть.
Коли дивишся на фото,
у тебе в голові вже є ідея, як це зробити.
Бо я подивилася на це і така...
Так. Цілком.
«Ну, не знаю, забудьте. Нічого не вийде».
Це довгий шлях.
І я не проти, щоб це стало піком моєї кар'єри, бо...
- Це було круто. - Так. Дякую. Я вдячний.
«Глава восьма. По цей бік».
Векна підводиться на ноги —
і знову Одинадцять і Векна опиняються одне навпроти одного.
Одинадцять розглядає новий, жахливий вигляд Векни.
- Дивись, скільки... Поглянь на масштаб. - Боже мій.
- Це круто! - Поглянь на це.
Ого.
Я дуже рада, що спершу побачила тебе таким.
- Ти про це попросила? - Ні.
- Так вийшло? - Я ніколи не бачив половини Векни.
Може, так і мало бути.
- А потім землетрус. - Так.
- Падіння. - Тоді ліворуч, праворуч.
Ліворуч, праворуч і вниз. Чудовисько приземляється.
Ти в череві звіра, у грудній клітці,
і він починає рухатися.
Ми пішли старим шляхом — використати інтерактивне світло ззовні,
щоб створити відчуття, ніби тіні рухаються всередині.
Виникла похмура, розсіяна, бурштинова версія сонячного світла,
ніби на Марсі.
І мотор!
Ліворуч!
Праворуч!
Ліворуч.
- Знято! - Хлопавка!
- Готовий піднятися? - Так.
- Треба перевірити. - Готовий.
- Піднімімо Джеймі. - Готовий.
Повертаємо камеру.
Круто.
Цей сезон найжахливіший? Найжорстокіший?
Не думаю, що жорстокіший, ніж торік.
Так, минулого року ламалися кістки, і це було жорстоко.
Навіть у другому сезоні, немає нічого жорсткішого за смерть Боба.
Ніколи не забуду. Дзвонить мама:
«Ви зайшли надто далеко».
- Справді? -«Надто далеко».
Так і сказала?
І перестала дивитися.
Перестала після смерті Боба...
Ні, вони щодня переглядають матеріал.
- Дивовижно. - Щодня дивляться. А я ні.
Батьки?
Я часом запитую:
«Як Френк?» Кажуть: «Усе чудово».
Це не зауваження, а радше: «Схоже, ви не зрозуміли».
А ти такий: «Чорт, мамо!»
Вона... Вони не дуже багато говорять.
Вона дивиться, поки не впевниться, що все гаразд.
Репетиція. Увага і мотор.
І...
обезголовлення і перемога.
Дискотека! Ми вбили Векну!
Тверк для Векни!
Векна!
- Як ти? - Як справи?
Готовий до знімання?
Усі на диво емоційні через твою смерть, тому тобі треба...
Поплакати?
- Мені плакати? - Не думаю.
- Тут були сльози. - Ми оплакуватимемо твою смерть.
- Так? Актори? - Так.
-«Я їм дуже подобаюся». - Вони плакали від радості.
- І полегшення. - Зняття напруги... Так.
- Убий його. - Сонечко.
- Це не Джеймі. - Я не...
- Він огидний. - Я не хочу замахуватися на нього.
- Не на нього. - Гаразд.
Ні, його там не буде. Це лише репетиція...
Репетиція діалогу.
- Це майже кінець. - Справді?
- Сонечко! - Як справи?
Боже мій.
Ви разом ще не знімалися?
Ні, ми вперше знімаємося разом.
Увага і мотор!
Ти поліз не до тієї сім'ї.
І обезголовлення.
І знято.
Знято.
Знято!
Це все для Джеймі і дерева болю! Молодець, Джеймі!
Я нічого не кажу, бо побачуся з вами в четвер, тож пішли всі.
У середу. Люблю вас. Було круто.
- Люблю тебе. - Дякую, Джеймі.
Ти крутий. Молодець.
Побачимося в середу.
З-ВКД
- Джеймі закінчив. - Як ви? Джеймі закінчив?
Він закінчив. І всі питали його: «Як воно?»
- Готовий? - Так.
Машина різко зупиняється тут.
За три секунди
двері відчиняються,
і перед вами солдати зі зброєю,
які кричать: «Виходьте!» І починають витягувати вас із машини.
Я хочу зняти максимально реалістично.
Ще побачимося.
Я дам сигнал.
Зачекайте, поки всі...
Це хитрість, але зачекайте, поки всіх зберуть
біля вантажівки.
Так.
Увага і мотор.
Це величезна злагоджена робота.
Як гігантський мандрівний цирк.
Коли повертаєшся в серіал,
коли ти із цими людьми, тобі наче знову 14.
Так, це відчуття не зникає.
Із ними я зміг відчути себе героєм бойовика.
Я повернувся в дитинство.
Граю персонажа, якого хотів би зіграти,
якби це дивився.
Співчуваю, що з тобою так вчинили.
Зі мною такого не буде.
Дякую, що взяв удар на себе...
- Але борода не витримала. - Треба підправити.
Кожен може виправдати свою поведінку.
Не треба знати, хороший ти чи поганий.
Майже кожен поганий персонаж думає, що в чомусь хороший.
- І... мотор. - Даффери спілкуються з нами на рівних.
Це найкраще відчуття у світі, коли дитину сприймають серйозно.
Здається, ви всі на піднесенні.
Я думаю... Не знаю, чи буде достатньо часу. Я думаю...
Вони навчили мене говорити з дорослими, формулювати думки,
я навчився втілювати ідеї і розуміти персонажа.
Глибокий вдих. Щось може спрацювати, а щось ні.
Головне — повага.
В основі серіалу — довіра.
Довіра, що різні відділи взаємодіють.
Думаю, саме тому людям подобаються «Дивні дива»,
бо всі справді пов'язані, навіть за лаштунками.
Це повне занурення.
Ти поруч із цими людьми
і в хороші дні, і в погані, і вони тебе бачать так само.
Раніше мені було важко вписатися в колектив.
Але тут мені раді і люблять.
Здається, я залишаю тут часточку себе,
а не просто персонаж.
Просто це...
половина мого життя.
Завершальний знімальний день для неповторної Міллі Боббі Браун.
Я не готова відпустити.
Пані та панове, завершальний знімальний день...
для Чарлі, Наталії, Джо та Маї.
Тут стільки роботи робиться, коли нас немає.
Дякую всім присутнім.
ГРУДЕНЬ 2024
Із завершальним днем.
Із завершальним днем!
- Привіт, друже. - Привіт.
Доброго ранку. Ще 15 годин, а ти плачеш.
Якраз хотіла сказати: ще стільки часу попереду.
Не піддавайся емоціям.
- Це через Стінкі. Вибачте. - Боже.
Не треба, Стейсі.
Вибачте.
- У тебе 12 годин. - Тюдор щойно зачепив.
О боже.
- Усе гаразд. - Тобто Тюдор зачепив?
- Обійняв мене, і я розчулилася. - Ні.
О ні.
Не хвилюйся, я не обійматиму.
- Із завершальним днем. - Із завершальним днем.
Це буде емоційний день для всіх і емоційна сцена,
особливо для акторів.
Не віриться, що нам вдалося. Завершальний день. До роботи.
- Починаємо на піднесенні. - Так. Звісно.
Побачимо, де ми будемо через 12 годин. Тюдоре!
Із завершальним днем.
- Чудово. - Клас?
Так. Просто чудово.
Я хочу зробити фото. Швидке фото.
Гаразд, докупи.
Не забудьте Росса.
- Закінчуємо. - Так.
- Нічого такого не скажу... - Що?
Лише скажу, що люблю вас.
- І я тебе люблю. - І я.
- Гаразд. Ось і все. - Гаразд.
- Седі мене доб'є. - Боже.
До роботи.
Увага і мотор.
Поїхали.
Це означає... Ви відкладаєте...
Мабуть... Це занадто... Але все одно.
Ви відпускаєте дитинство. Прощаєтеся.
Це відчуття прощання.
Не поспішайте. Не просто ставите і йдете.
Ви прощаєтеся із певним етапом свого життя.
Ставиш книгу. І ми повільно відходимо.
Тоді ти дивишся на сходи.
- І панорама. - Гаразд. Чудово.
Знімаємо.
Добре.
Знято.
Чекайте, перевіримо.
ФІНАЛЬНА БРО-ЗОНА? ДЯКУЄМО! МЕТТ + РОСС
- Це було чудово. - Так.
Увага, друзі.
Це був завершальний день для Седі, Калеба, Ґейтена, Ноа і Фінна.
Я знаю, що скоро щось буде.
Я просто хотів сказати, що...
Я прийшов у серіал, коли мені було 12,
із цими людьми. І...
Це звучатиме сумно, але в дитинстві
у мене було небагато друзів.
І коли я вперше говорив із Дафферами,
здавалося, у мене є друзі.
А тепер у мене набагато більше друзів.
Для акторів...
Люди полюбили серіал, бо полюбили вас.
Дякую, що віддали стільки себе історії.
За весь сміх, сльози...
Хочеш, щоб я далі?
За те, що були молодшими братами і сестрами, яких у нас ніколи не було.
Ви сім'я. Ми завжди будемо вас любити.
Тут так багато людей, яким ми маємо подякувати.
Це, без сумніву, без перебільшення,
найкраща команда з усіх.
Ми щодня відчували вашу любов і відданість.
Ми прийшли сюди, не знаючи, що ми робимо,
і вчилися в команди.
Ми знайшли багато друзів.
Сьогодні 237-й день.
У нас було 6 725 постановок.
А це 630 годин знятого матеріалу.
Для вас, ботани, це петабайт даних, а це 1 000 терабайтів.
І це лише головна група, тож хтозна...
Готові? Починаємо. Знімання «Дивних див» завершено!
Думаю, усі здивувалися, як важко було прощатися.
Ми відчували себе Майком в останні миті серіалу.
Іноді так важко відпустити.
Але треба.
Треба рухатися далі.
Для всіх нас було важливо завершити цю історію,
поставити крапку на героях
і цьому періоді нашого життя.
Але весь наш досвід за останнє десятиліття,
божевільні злети і падіння,
хаос, друзі, яких ми знайшли, —
це завжди буде з нами.
Це була пригода всього життя.
ОСТАННЯ ПРИГОДА. ДИВНІ ДИВА 5: ЗА КАДРОМ
- Усі разом «Дивні дива»! -«Дивні дива»!
Переклад субтитрів: Наталя Ковалишин