Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
Una dintre părțile mele preferate e acel brainstorming de la început.
Bine. Hai să găsim o soluție.
Unde vreți să stați? Cred că e bine aici.
La început, totul e amorf. Parcă ai în față o bucată diformă de lut.
Apoi, lucrezi la ea.
Zi după zi, minut după minut.
Obosești și începi să o iei pe arătură.
Apare o senzație de panică. Ți se pare că nu va ieși ce trebuie.
Atunci zici: „Înapoi la bucata de lut! Mai lucrăm, o mai frământăm.”
Până la urmă, începe să capete formă.
Când începe să prindă formă, totul devine palpitant.
Pregătiți-vă! Acțiune!
Acțiune!
La ce a fost testul? Anatomie umană?
- A fost o aventură. - Da, zece ani.
E un sfert din viața noastră, o parte și mai mare din viața actorilor.
Întunericul vă cuprinde. Mai are puțin.
Ce e?
Demogorgonul!
Will!
Sezonul 1 pare insignifiant față de nivelul la care suntem acum.
Ne place ideea de a extinde treptat povestea,
ca într-o serie de filme.
Fiecare episod e un film, dacă luăm în calcul timpul,
paginile de scenariu filmate zilnic, complexitatea efectelor vizuale,
cascadoriile, multitudinea de locații.
Nu ne-am imaginat că vom atinge acest nivel.
E înfricoșător, fiindcă vezi multe seriale
pe care mulți le iubesc și le adoră,
dar care, la final, își pierd suflul.
Iar oamenii renunță să mai urmărească restul serialului.
Nu lăsăm nimic în aer. Totul are început și sfârșit.
Totuși, e la fel ca în Sezonul 1.
Cumva, totul se rezumă la personaje, asta e de interes pentru oameni.
Foarte tare!
Da. Încă o dată!
O ULTIMĂ AVENTURĂ: DIN CULISELE STRANGER THINGS 5
Am început producția când încă nu aveam scenariul finalului.
CAMERA SCENARIȘTILOR
A fost înfricoșător. Voiam să iasă bine. Era cel mai important scenariu.
Episodul trebuie să inoculeze ideea că Unsprezece se va sinucide.
Dacă creăm ideea că se va sinucide și apoi chiar o face...
Da.
Eu văd așa: încă nu s-a hotărât, s-a hotărât deja?
KATE TREFRY SCENARIST
Trebuie să te joci cu privitorii.
În Episodul șapte, toți trebuie să zică: „Dumnezeule! Chiar merge până la capăt?”
Toată lumea va sta în așteptare.
Credem că a ales să trăiască.
- Nu știu... - Glumesc! Nu e așa.
Glumesc! Așa e.
Nu știu dacă e bine așa.
- Așa am zis... - Nu știu.
- Dar cum? - Păstrăm ambiguitatea.
Totul să fie ambiguu până când...
Dacă se întoarce și are acel moment cu Hopper...
Dacă vorbește cu Hopper, apoi se urcă în dubă,
pentru mine e limpede că a ales să trăiască.
Nu neapărat.
Dacă îmi arăți asta, înțeleg că a ales să trăiască.
- Sunt absolut... - Nu fi sigur 100%.
- Ai o imagine... - Sunt 100% sigur.
Care e alternativa?
Doamne, nu știu să fac asta.
Cu cât te întinzi, ai mai multe povești și personaje,
iar așteptările sunt mai mari.
Cum poți satisface aceste așteptări și să surprinzi în același timp?
Suntem atât aproape!
Eu și Ross nu eram interesați de scenaristică.
Voiam să facem regie.
Ne-am dat seama că putem ajunge acolo prin intermediul scenariilor.
Ne-am concentrat pe ceea ce credeam că se cere.
Am scris un scenariu prost după altul și ne întrebam de ce nu merge.
Până la urmă, am înțeles să ne ascultăm instinctul
și să scriem pentru noi.
Îmi amintesc cum a fost când am început cu Stranger Things.
Am scris scena cu copiii la subsol. A fost foarte ușor.
Mi-am zis că suntem pe calea cea bună.
Ne întoarcem mult în urmă.
Bine, să ne întoarcem.
E foarte tare că avem aici piesele de mobilier
pe care am stat cu frații Duffer
când ne-am cunoscut, acum aproape zece ani.
Pe atunci, și la filme, și la seriale, cutuma era:
nu poți face un serial cu copii care să nu fie pentru copii.
- Ai înnebunit? - Ascultă-mă.
Ai înnebunit!
Nu poți combina genul horror cu poveștile despre maturizare.
Această încălcare a regulilor i-a dat un aer de prospețime.
A fost clar imediat că a înțeles scenariul.
Shawn a făcut un lucru incredibil,
el fiind un regizor și un producător respectat.
A zis: „Cred în voi și în viziunea voastră.”
Poți duce la capăt ceva dificil
doar dacă ești convins că se va întâmpla.
Începi cu o persoană sau cu doi frați gemeni,
apoi aduni zece oameni, apoi, o cameră cu scenariști,
și se ajunge la 1.000 de oameni care zic:
„Știi ceva? O să facem posibil acest lucru imposibil.”
Când a apărut Sezonul 1, nu știam dacă va plăcea cuiva.
ÎNCĂ UN EPISOD #STRANGERTHINGS
Am văzut că multă lume îl văzuse pe tot. Mulți îl văzuseră într-o noapte.
Apoi, s-a făcut vâlvă.
Dumnezeule!
E ireal faptul că e un fenomen global.
Sincer, e greu de înțeles.
Stranger Things domină lumea streamingului.
Gașca din Hawkins a strâns 52 de miliarde de minute de difuzare.
Legenda genului horror, Stephen King, adoră serialul.
A scris pe Twitter, și am schimbat e-mailuri.
Încă sunt siderat. În copilărie, ne fascina. E un zeu pentru noi.
Totul devine mai complex. An de an, așteptările sunt mai mari.
DECEMBRIE 2023
E un serial îndrăgit.
Matt și Ross trebuie să-l ducă la capăt.
Miza e mare.
LECTURA SCENARIULUI
Da, suntem foarte mulți.
Trebuia să mai fi ucis câțiva.
Millie avea dreptate.
Evident, începem cu primul episod. Putem parcurge doar trei într-o zi.
Sunt lungi. Să începem!
„Nu crezi că pot scoate timpul, nu?”
„Cred că poți, dar nu cred că l-ai obținut azi.”
„Vrei să zici că mint?”
„Nu, zic că te înșeli.”
„Nu mă înșel!”
„Holly?
Holly! Nu auzi că te strig?”
„Scuze.”
„Cheamă-i pe toți.”
„La micul-dejun!”
Aducem la viață viziunea lui Matt și Ross.
Orice ar fi,
oricât de amplă și de trăsnită ar părea la citirea textului.
Totul începe cu scenariul.
UN VREJ MARE, CA UN ȘARPE
Eu ajut la distilarea viziunii.
Studiez atent cât de mult pot arhive foto ale acelei perioade.
Știam că vrem un subsol înfricoșător, în stilul Poltergeist.
Când m-am gândit prima dată cum ar trăi Hopper...
Trece printr-o depresie
și e puțin dependent de medicamente când îl cunoaștem.
Privind înapoi, mi se pare că am reușit să realizăm
multe din ceea ce ne-am propus.
Am nevoie de perne cu care să fac un pat improvizat.
De la un scenariu și un personaj, trebuie să construiești o lume.
Începi cu detalii mărunte,
apoi completezi cu palete de culori și texturi.
Citesc scenariile ca un fan, fiindcă îmi place mult serialul.
Nu poți să nu vizualizezi diverse lucruri.
Fiecare deceniu e definit de o siluetă.
O culoare se poate „citi” pe ecran,
poate transmite pasiune sau tristețe.
INTERIOR - CASA CREEL HENRY CREEL - DL CE
Actorii sunt foarte implicați.
Arată...
VECNA - HENRY CREEL - DL CE
- E înfricoșător. - Așa e!
Îmi place mult.
La aceste scenarii cuvintele parcă ies din pagină.
Vezi cu ochii minții o imagine colorată, vezi cum ar putea arăta.
În acest sezon, avem foarte multe de filmat.
Acțiune!
Sunt 250 de zile de filmare, dar nu e suficient.
Când primesc un scenariu de la ei, îl citesc mai întâi pentru poveste.
Apoi îl iau la puricat și îl disec în elemente:
recuzită, decoruri, timp, cascadori, membrii ai distribuției.
Sunt mereu cu ochii pe echipa de filmare și pe actori, ca un Border Collie.
Așa funcționează creierul meu.
- Ce diferență e între Sezoanele 1 și 5? - Cam 180 de zile.
Bine ați revenit!
Salutare! Când am stat ultima dată împreună într-o cameră?
Când scriem, ne gândim și la producție.
Totodată, faci tot ce poți să lași deoparte partea aceea
și să nu-ți faci griji pentru dificultatea punerii în practică.
Altfel, nu ai mai scrie nimic.
Nu ne-am imaginat că vom ajunge la această scară în Sezonul 5.
Avem 12 platouri pline cu decoruri.
Și nenumărate locații.
E un proiect uriaș.
Uriaș!
Cele mai multe filme înseamnă jumătate dintr-un episod Stranger Things.
În cazul unui film, ai mai mult timp pentru pregătiri.
Noi așezăm șinele din trenul aflat în mișcare.
Facem ceva foarte special într-un moment delicat în domeniul nostru.
E posibil să nu mai avem șansa asta.
Filmele ne-au marcat copilăria.
Eram foarte tineri când am zis că asta vrem să facem în viață.
Natura vizuală a filmelor a contat mult.
Ne-am îndrăgostit de Tim Burton la o vârstă fragedă.
Stilul să artistic e atât de distinct, încât ni s-a părut o magie.
Vorbim de filme ca Batman, Beetlejuice și Edward Mâini de foarfece.
Ne plac poveștile care îmbină cotidianul și extraordinarul.
Am avut o copilărie minunată, într-un mediu sigur.
Era o bulă în suburbiile Carolinei de Nord.
Am crescut cu Spielberg.
Prin filmele lui, am luat parte la multe expediții și aventuri.
- În locuri reale și imaginare. - Oriunde!
Îmi vine în minte tata.
Mergeam cu el la film în fiecare weekend.
Pe la nouă ani, părinții noștri, de Crăciun,
ne-au luat o cameră video Hi8.
Nu cred că au realizat
că va fi cel mai tare cadou de Crăciun pe care ni-l vor fi dat vreodată.
În vara de după clasa a IV-a,
am hotărât să facem un film de lung-metraj cu „actori”,
cu prietenul nostru bun, Tristan, care locuia lângă noi.
Am schițat un plan și am început să filmăm.
Nu puteam face montaj, opream și porneam filmarea.
La luptă!
Am învățat să mișcăm camera.
Așa am început să învățăm cum se fac filmele.
Am trecut prin Sam Raimi, John Woo și apoi, Shyamalan.
Am petrecut mult timp deslușindu-le stilul.
În felul ăsta, am învățat să facem filme prin ochii lor.
Ca în Cartea morților.
- Apoi... - Holly!
Intrați acolo. Înăuntru!
Cine nu trebuie să fie în cameră să nu intre.
„Capitolul unu: Infiltrarea.
Camera filmează un rucsac cu muniție și patul unei mitraliere de asalt.
Hopper se înarmează la Squawk, în subsol. Ceilalți se pregătesc de infiltrare.”
INTERIOR - SUBSOL SQUAWK
Salut!
- E o scenă importantă. - Da.
- O scenă excelentă! - Prima scenă a sezonului.
- E harta orașului Hawkins? - Da.
- E grozav. Decorul ăsta e tare. - Da.
Noah, ai putea să pui bateriile.
Ați făcut asta de multe ori.
Faceți infiltrări de un an, știi exact ce ai de făcut.
Nu ești relaxat.
Charlie, dacă te uiți spre mine, are sens.
Emițătorul e activ!
- Așa? - Da.
Super. Așa să faci.
Din cadrul tras cu Steadicam, ajungem la chestia asta.
Sus! Știu că scena nu e prea incitantă.
- E bine, intrăm mai ușor... - Fă-ți încălzirea.
- Nu vrei un monolog acum. - Nu.
Fiecare la locul lui!
Soneria!
- Cadrul e gata! - Dubla unu, la semnalul meu.
N-am făcut proba înainte.
- O să iasă un rahat. - Acțiune!
Mulțumesc.
- Noroc! - Emițătorul e activ.
Emițătorul e activ!
Harrington, emițătorul e activ. Ai semnal?
Taie!
Ce face Maya?
Tăiem!
- Reluăm! - Maya?
- Ar trebui să fie distrasă. - Să facă altceva.
Apoi, își dă seama și apasă butonul. Să facă ceva.
- Te duci să le zici? - Strig de aici.
Maya, fiindcă avem o întârziere,
umblă la un buton până vine camera și apoi...
- E o idee bună. - Da.
Bine. Începem!
Ești gata, Nikolas?
Bine. Camera e pregătită. Acțiune!
Emițătorul e activ.
Harrington, ai semnal? Emițătorul e activ.
- Asta a fost. - Tăiem.
- Taie! - Taie! Tăiați!
- A fost bine. Așa trebuie. - Excelent. Ți-a ieșit.
Există o energie ciudată între noi toți.
Ne înțelegem foarte bine.
Gata, dați-mi umbrelele.
- Nu! Dublu! - Vă iubesc.
În primul sezon, nu ni se părea că interpretăm roluri.
Eram copii reali în interacțiuni reale.
Eram niște copii nebuni. Eram săriți, ziceam ce ne trecea prin cap.
Aveam zece ani.
Nu poți mima acea chimie.
Pregătiți-vă! Acțiune!
- Ăsta e stilul. - Îmi plac ambele unghiuri.
- Așa! - Tare!
E familia aleasă de tine, nu?
E vorba de o dragoste profundă, de admirație și prietenie.
Mă simt ca în familie. E un clișeu, dar așa e.
Lucas, stăm la locul nostru obișnuit.
Mike și ceilalți trebuie să lase figurinele odată și odată.
Trebuie să se maturizeze.
Unu, doi, trei... Moarte lui Vecna!
Moarte lui Vecna!
A fost ușor să ne mai lungim puțin copilăria.
Aceasta va fi trezirea la realitate.
Îți amintești Sezonul 1?
Foarte clar.
- Tu nu-ți amintești? - N-am fost acolo.
- Ba da! - Ba ai fost.
- O zi. - În Sezonul 1, am simțit...
Când veneai, strigam toți: „A venit Noah!”
- Tipul celebru! - Schnapp cel evaziv.
ALICIA MARCHAND DECORATOR
Pentru noi, Will chiar e esența Sezonului 5.
După Sezonul 2, lăsaserăm povestea lui în plan secund.
Nu se maturizase la fel ca unele dintre celelalte personaje.
Seamănă perfect!
- E foarte lipicios. - Lipicios!
Încercăm să recreăm ce ai făcut tu în sezonul anterior.
Când ajungem la copac...
- Asta ai fi făcut. - Da.
- În 2015. - La naiba!
Trebuie să se vadă că tremuri.
Încleștează fălcile și încordează-ți brațele.
Frații Duffer ne ascultă și colaborează cu noi
încă de când aveam zece ani.
Te șochează.
A fost grozav să ne punem pălăria de regizor.
„Ce zice Noah? Tu decizi.”
„Bine, văd că aveți încredere în mine.”
E un sentiment foarte plăcut.
Te ridici și te prinzi...
Așa. Da.
- Bine. - Ai înțeles?
Da. Mersi.
În regulă!
Bine! Camera e gata!
A fost foarte bine.
A fost perfect.
Foarte tare!
Am petrecut mult timp vizionând copii la probe.
Acțiune!
A fost foarte interesant la probe.
Încearc-o pe asta.
Ce părere ai?
Frumoasă.
Adică poate face lucruri să zboare,
trântește uși, vorbește cu Will în alte dimensiuni,
dar nu știe unde e portalul?
Asta e vrăjeală!
- Nu e o ciudățenie. - Ba da, o ciudată.
- Du-te naibii! - Terminați!
M-am săturat de asta!
- Taci, Dustin! - Tu să taci!
Certurile astea trebuie să înceteze!
Vezi sute și sute de copii. Nu mai știu câți au fost.
- Peste o mie. - Apoi zici: „Ăștia sunt!”
Nimeni altcineva nu ni s-a părut potrivit pentru aceste roluri.
Dustin s-a definit când a apărut Gaten.
Pun pariu că poate face asta să zboare!
Concentrează-te. Da?
Bine, încă o dată.
I-am ales foarte devreme.
Au creat legături între ei, s-au împrietenit.
Am putut să scriem în funcție de ei.
Au inspirat în mare măsură personajele.
Am făcut drumul ăsta mulți ani.
L-am făcut și înainte să conduc. Aveam zece ani la început.
Acum împlinesc 20 de ani.
Când știi că nu va mai exista „data viitoare”...
E foarte ciudat.
EXTERIOR - CIMITIRUL DE MAȘINI
ZILE DE FILMARE
De unde o filmăm pe Millie?
Aici, apoi mergem la cealaltă...
Comutăm.
- Pe Millie, care coboară. - Bine.
Pregătiți-vă! Acțiune!
- Bravo! - Te-ai lovit?
- A fost grozav! - Trebuia filmat.
Așa trebuie să iasă.
Picioarele mele... Nu mai fac asta niciodată!
Ieri a fost greu.
Bine, s-o facem din nou. Haideți!
Pare agitată, nu agresivă.
Vorbesc cu ea.
- Viteza cum a fost? - Bună.
- Nu mi s-a părut mai rapid. - Bine!
E bine.
Millie, când cobori, pari îngrozită. Am vrut să știi.
Bine. Asta e observația mea.
Am jumătate din vârsta lor. Eu am 20, ei au 40 de ani.
Totuși, ne înțelegem foarte bine.
Nu suntem meniți să fim prieteni, dar suntem.
Suntem uniți pe vecie.
Acțiune!
Da! Asta e!
Da!
În Sezonul 1, Unsprezece era vulnerabilă și speriată.
Nu știa ce e dragostea, ce e prietenia.
Tată!
În Sezonul 5, știe ce e dragostea, știe ce e furia, își cunoaște emoțiile.
Știe cine e.
Are multe prietenii și multe iubiri și, cred eu,
faptul că a învățat cum să fie umană pe parcursul a cinci sezoane
e cel mai mare semn de maturizare.
Data viitoare când ești speriată, nu ai nevoie de dl Ce.
Poate că ai nevoie de Holly Eroina.
Ea te va proteja. Îți promit.
- Eu... - Cam așa?
- Îmi place scena. - E foarte plăcută.
Parcă aș vorbi cu o versiune mai tânără a mea.
- Așa e. - E foarte plăcut.
Hope, tu o să fii aici.
La liceu, eram niște copii timizi.
Nu aveam mulți prieteni.
Hope, imediat, chiar din clasa a IX-a,
a văzut ceva în noi.
În afară de a fi o minunată profesoară de actorie,
ne-a dat și multă încredere.
Nu știu dacă supraviețuiam liceului fără ea.
Și directorul? Directorul e aici?
Hope, când vorbești cu părinții, nu e și directorul, nu?
Nu. Discutăm despre sănătatea mintală.
- Exact. - Am vorbi mai întâi.
- Dar în anii '80... - Nu.
A fost o sursă de inspirație pentru noi. M-am bucurat mult să o aducem în serial.
Chiar și la liceu,
erau mai neînfricați, dar și mai chibzuiți decât colegii lor.
Băieții erau conștienți
de ceea ce nu știau și de cât aveau de învățat.
Nu se temeau de eșec, așa că au încercat lucruri dificile.
Băieții aceștia nu au apărut din neant. Au în spate 40 de ani de muncă.
Părinților lor nu li s-a părut ridicol
să le dea o cameră unor copii de clasa a III-a.
Pentru o stea de aur ce trebuie să facem?
Liniște!
Bravo!
Câte unul, copii! Pe un rând.
INTERIOR - BARACĂ
- Ați văzut serialul? - Da. Pe tot.
- Îmi place! - Sunt la Sezonul 2.
Fraților le place să lucreze cu copii. Au aceeași energie.
Își amintesc cum era când imaginația te putea duce oriunde și putea crea orice.
Seamănă cu eroii noștri de la subsol.
Asta îi face regizori minunați, acel dram de uimire copilărească.
Apoi mergi la baie. E scena pe care am filmat-o.
- Ați făcut două băi? - Am făcut două băi.
Ce nebunie!
Merge camera!
Ne gândeam că personajele noastre trebuie să-și lase copilăria în urmă
și să predea ștafeta generației următoare, lui Holly și prietenilor ei.
E interesant, căci Holly a fost mereu prezentă,
dar nimeni nu o băga în seamă.
„Capitolul doi: Dispariția lui Holly Wheeler.
Suntem în casa familiei Wheeler. Un demogorgon rage la Holly prin fisură.
Holly nu așteaptă. Lasă colierul cu Holly Eroina și fuge.”
Pregătiți-vă! Acțiune!
INTERIOR - CASA WHEELER
Ești ca Speedy Gonzales.
- Poftim? - Ești Speedy...
Nu-l știi pe Speedy Gonzales? Ce deprimant! Bine, hai să...
- Te simți bătrân? - Da.
Pregătiți-vă! Acțiune, Nell!
- Ce s-a întâmplat? - Ce e?
De ce ești așa murdară?
- Holly! - Taie!
Merge camera!
Acțiune!
Mamă!
Mamele din filmele anilor '80 nu erau doar mame.
Uitați-vă la Sigourney Weaver.
Sau Linda Hamilton, în Terminator, o mamă care rupe tot.
- Mamă! - Iubito, e doar un coșmar.
Nu, mamă!
Gata, taie! A fost grozav.
În Sezonul 1, ea e doar mamă.
Apoi începe să evolueze.
Evoluția către eroul de acțiune e naturală pentru mine.
Probabil că asta am vrut mereu să fac.
Taie!
Mi s-a părut bine.
- Mamă! - Nu, mamă!
- Haide! - Sus!
- „Fugi!” - Vinul. Fugi!
Da? De fapt, îi zic să iasă afară.
Zi-i doar „Stai în spate.”
- Stai în spate! - Așa.
Holly, stai în spate!
- Crezi că te poți lupta cu el? - Sigur că da!
- O să-ți salvez viața. - Așa e. Mulțumesc, mamă.
Asta fac mamele.
Sângele mamei tale o să te stropească...
pe față.
Scuze, nu e amuzant. Apoi...
Și asta e tot. Atunci vine la tine.
Ești atât de îngrozită, încât nu te poți mișca.
Acesta e sfârșitul scenei.
Mereu ne-am dorit o secvență cu un atac în casa Wheeler
și am tot amânat-o în ultimii șapte ani.
Ce ar face Karen în fața unui demogorgon?
Karen are multe în comun cu Nancy.
Am vrut să vedem dezlănțuirea ferocității ei interioare.
Pregătiți-vă! Acțiune!
Du-te, scumpo! Fugi!
Mamă!
- Bună sincronizare! - Taie!
- Taie. - Așa e.
- Sincronizarea... - A fost mai bună.
Mult mai bună.
- Ce satisfăcător! - Chiar așa.
- Pare că actorii se lovesc. - Nu-i așa?
Îmi place.
Nimeni nu se va gândi la asta, dar va avea efect.
Publicul devine tot mai priceput la detectat tăieturile de montaj.
Rămâneți pe locuri, liniște. Soneria!
Îmi place că frații Duffer mi-au scris scena asta.
Putea fi: „Țipă, fuge și se ascunde.”
Dar ea, în cămașa de noapte udă, pornește la atac.
Se transformă în războinică.
Nu te apropia de fiica mea!
Nu, mamă!
- Taie! - Clachetă de final!
- Foarte bine. - E o dură.
Personajele lor feminine sunt puternice.
Mi-a plăcut ce mi-au dat să fac.
Ai grijă, Phil, îți vrea postul!
Contează mult poziția corporală și să arăți într-un anumit fel.
Du-te dracului!
Mi se pare amuzant.
E mai palpitant decât să stai jos și să vorbești.
Și acele scene sunt bune, dar când te miști, te simți energizat.
- Nu poate fi ea Mad Max. - Fetele nu joacă jocuri video.
Când eram mai mică, nu înțelegeam
ce înseamnă să joci un astfel de personaj feminin
într-un serial de o asemenea amploare.
Acum că văd lucrurile într-o perspectivă mai largă,
văd că Max e un model bun pentru fete.
RĂNI TED #2 RĂNI ABDOMEN KAREN #2
Asta întâi. Adu-o mai aproape pe cealaltă. Încă una, ca să pară că...
Înțeleg.
El împunge, nu?
Da. Ai văzut previzualizarea?
- Gheara ieșea prin spate. - Asta am văzut.
Au zis că nu merge. „Ar muri.”
Ai muri, exact.
- Arată mai bine. - Nu mor!
- Așa. - Facem o poză?
- Arată oribil. - Ești sfâșiată.
Ce tare!
- Cât sânge de demogorgon vrem? - Destul de mult.
Ei iau urma demogorgonului cu ajutorul sângelui.
Așa e.
Într-un fel, serialul e o odă adusă copilăriei noastre.
Ne place faptul că e urmărit și de copii,
care simt poate că e cam la limita a ceea ce au voie să vadă.
Nu știu ce o să fac. Nu trebuie să ating nimic, nu?
Am avut un mic accident.
Aici e genunchiul tău...
- Așa? - Da. Și piciorul aici.
Vedem picioarele, apoi telefonul, apoi mâna.
Dacă îmi permiți, o să-ți ating piciorul și genunchiul.
- Da. - Așa. Asta vrem.
Turnați sânge și apă pe ea. Haideți!
Arată bine.
- Nu știu cum am supraviețuit. - Ar trebui să fii moartă.
- E un miracol. - E prea mult?
E prea mult?
Serialul și munca la el cer o perioadă de acomodare.
Nu e un serial obișnuit. Se muncește foarte mult.
Asta îi atrage pe cei care vor să lucreze la cel mai înalt nivel.
Aveți un minut pentru Amy?
Sigur.
Kali... Fără să știu finalul, presupun că ar trebui să pară puternică.
- O să fie împușcată. - Bine.
E un detaliu important.
- Mi-o imaginez împușcată în abdomen. - Da.
O împușcătură o va ucide.
- Bine. - Mi-a scăpat.
Nu...
Evident că știm finalul. Totul e stabilit.
Trebuie doar să...
Mai trebuie să-l scriu.
- Și nu mai e timp. - Așa e.
Lucram șapte zile pe săptămână fără probleme,
dar nu mai pot.
- Am doi copii și îmi place... - Da.
Aveți copii?
Da, dar au 40 de ani.
Au 40 de ani, dar îți amintești cum era, nu?
Lucram când erau copiii mici. Știi și tu...
- E greu pentru cei cu copii. - E foarte greu.
Fiindcă e atât de greu și, uneori, se simte ca o povară imensă,
trebuie să te bucuri de provocări.
Tuturor le plac provocările. Le-am oferit câteva.
- Îmi pare rău, nu am știut... - E în regulă.
Avem și platou exterior!
- Încă un platou exterior. - O nimica toată.
E foarte tare!
EXTERIOR - CENTRU HAWKINS
Mac-Z e primul nostru platou exterior.
E foarte tare.
Mereu mi-am dorit un platou exterior.
Și eu mi-am dorit să construiesc unul.
Ar trebui să fie bun.
Când eram copii,
am văzut platoul din Wilmington pe care s-a filmat Corbul.
Mi s-a părut foarte tare.
La început, ne-am simțit ca niște copii.
Când am construit casa Wheeler, ne ziceam: „E incredibil că facem asta.”
Întotdeauna visezi la platouri exterioare uriașe.
E o referință pentru un serial de amploare.
Am recreat centrul orașului Hawkins, unde va fi zona Mac-Z.
Construcția a durat o veșnicie. Nu se mai sfârșea.
IUNIE 2023
La începutul lucrului la acest sezon, știam că va fi împărțit.
Am vrut un punct culminant înainte de întrerupere,
fiindcă știam că urma o perioadă de așteptare.
Secvența a devenit mai mare și mai complexă decât ne-am imaginat.
Fără îndoială, secvența de la Mac-Z e cea mai amplă
și cea mai dificilă secvență filmată de noi.
Cred că e un exemplu bun de colaborare între departamente.
E util că mulți șefi de departamente lucrează cu noi de mult timp.
Avem încredere unii în alții.
Nu vin la noi cu probleme. Ne spun: „Așa rezolvăm această problemă.”
- Mă auziți bine? - Da.
Am o versiune revizuită a cadrului continuu.
O las să ruleze.
Am vrut ca atacul demogorgonilor să fie filmat continuu.
Privitorul să simtă că e lângă personaje și că nu există scăpare.
Să nu-și poată trage sufletul la tăieturile de montaj.
Excelent!
Da!
Super!
Excelent!
Foarte tare! Și ușor de filmat. Nu-i așa, Peter?
N-ar trebui să fie o problemă.
- Ești gata, Nell? - Băieți, filmăm cu acționarea corzilor.
Tragem de corzi!
Hiro trebuie să dea viață scenei.
Putem pune demogorgonul să facă orice, fiindcă e animat,
dar când e vorba de oameni, totul devine mult mai complicat.
Trage!
Pentru ei era important cadrul continuu.
Ne-am ocupat de asta la început.
Vom pregăti totul aici timp de șase săptămâni.
E un puzzle uriaș.
Da. Sper să funcționeze. Abia aștept să văd. Sper să iasă bine.
Pregătiți-vă! Acum!
O secvență de acțiune atât de amplă putea fi rezolvată ușor cu efecte vizuale,
dar frații Duffer au vrut-o fizic.
„Vrem să vedem efecte reale, nu generate pe computer.”
Trage!
Stop!
CAMERA SCENARIȘTILOR
Trebuie să discutăm mai pe larg dacă vorbim despre asta.
Depășește povestea personajului, adică a serialului.
Serialul arată cum viața te bombardează cu greutăți pe care le depășești.
Nu e vorba doar de depășirea acestor obstacole.
Ci și de bucuria aventurii.
Asta nu se înțelege.
Nu „omorâm” personaje fiindcă zicem:
„Serialul trebuie să fie distractiv, altfel nu mai e același serial.”
Deci... Sau devine deprimant.
De asta cred că Unsprezece...
Am vorbit despre trauma prin care a trecut.
Cred că trebuie să poți să treci peste așa ceva.
Mereu am crezut că ea reprezintă magia.
- Așa că trebuie să plece. - Da.
Trebuie să plece, ca ceilalți să meargă mai departe.
Ușa către Narnia se închide,
apoi, alți copii găsesc o altă ușă către Narnia.
- Dar nu te întorci. - Da.
Nu pierzi partea asta, dar trebuie să te maturizezi.
- Da. - Să depășești momentul.
Serialul e atât de amplu și există atâtea pagini de filmat,
încât eu și Ross nu putem regiza totul.
E imposibil. Am înțeles asta în Sezonul 1.
Ori scriam scenariile în viteză, nu la calitatea pe care o doream,
și regizam noi totul,
ori invitam alți regizori.
S-a întâmplat ceva incredibil.
Shawn Levy, un regizor consacrat și de mare succes,
care ne era producător, s-a oferit.
I-au plăcut scenariile.
Filmăm. O să tai înainte să te apropii.
Din acel moment, am invitat regizori în fiecare sezon.
- Nick de la camera A? - Da.
Aici erai! Mă gândeam...
Frank Darabont e unul dintre eroii noștri.
A regizat unele dintre filmele mele preferate:
Închisoarea îngerilor, Culoarul morții, Negura.
Cu riscul de a ne face de rușine, i-am trimis un e-mail.
I-am zis: „Fără nicio obligație, voiam să vedem dacă, din întâmplare,
deși știm că probabil n-o să vrei,
dacă există vreo șansă să vrei să regizezi.”
De ce nu? Îmi place mult serialul.
E o revenire la genul de filme cu care am crescut și pe care le-am iubit.
Acțiune!
În cea mai mare parte, tot ce vedeți pe ecran e acolo.
Se lucrează în modul clasic.
Nu vrei să-l rănești. Nici nu vrei să te bați cu el.
Încerci să-l liniștești.
Fir-ar a dracului de treabă!
Decorurile fizice, mediul real de lucru pentru echipa de filmare și pentru actori,
contează foarte mult.
Dar e un proiect ambițios.
Matt și Ross nu scriu scene simple.
Acțiune!
Toate scenele au mai multe niveluri de complexitate.
Excelent! Încă o dată.
Și asta face ca serialul să fie special,
dar totodată e un aspect care îl face foarte dificil de filmat.
Te dai laoparte...
și...
Liber!
Reluăm.
Când te întorci spre ea, miști umărul.
Da.
Bine.
Se înregistrează sunet!
Sadie...
Bine, arată bine. Continuă.
Liber!
Da, asta e! Asta arată foarte bine.
E un truc de-ale lui Orson Welles de când era tânăr.
În Cetățeanul Kane, camera trece printr-o firmă de neon.
Firma de neon s-a desfăcut când a trecut camera.
A fost foarte inovator pe atunci.
- E un truc magic. - Da.
Ce se întâmplă în Abis?
Simt că e loc pentru o bătălie grandioasă...
acolo.
Cum facem asta?
Elementul de efect e monstrul uriaș.
Asta e noutatea.
Avem o probă de efecte.
Ca Will și ceilalți să-l înfrunte pe acest Stăpân al Minții uriaș,
trebuie să fie afară când el prinde viață.
Ideal ar fi să stea în picioare ca un păianjen mare
și să-i urmărească.
Să avem un fel de urmărire.
Nu știu cum ar fi urmărirea asta. I-ar depăși foarte repede.
Mike, copiii mi-au zis, iar eu cred că au dreptate,
că le-ar plăcea să ia parte la acea luptă.
Mai ales Finn. Mi-a zis: „Nu-mi da un sfeșnic, te rog.”
Are dreptate. Vrea o armă. I-am zis: „Nu prea cred.”
Nu.
Oare trebuie să intre toți în interiorul monstrului?
Da. Eu așa zic.
Chiar dacă îi atacă monștrii, intră acolo.
Scot copiii.
Există o versiune în care adolescenții rămân afară.
Ei au armele.
Dacă trebuie să respingă demogorgoni sau ce-o fi,
le zic celorlalți să-i ia pe copii.
- Ne trebuie niște monștri în Abis. - De acord.
Demogorgoni, lilieci, câini, ceva.
Ar fi ciudat să nu fie nimic acolo.
Vezi tu, în Mac-Z, e nebunie generală, e o scenă apoteotică.
E un punct culminant. Șase demogorgoni atacă simultan.
Da, senzația mea...
Oare nu devine obositor să vezi demogorgoni...
E un punct de vedere corect.
Da, e obositor. E o nebunie.
E prea mult.
- Salutare! - Ce faceți?
Ce faci, omule?
- Finnster a zis că faci furori. - El face furori. Cum merge?
Bine? Dar tu, toate bune? Ești relaxat?
- În atmosferă. - Da?
- Te bați cu demogorgoni? - Da!
- Merge scenariul? - Da. O să fie ca lumea.
Bun de tot. Epic.
- Mai alerg? - Sigur că alergi.
Când o să gâfâi, o să știi.
- M-am antrenat. - O să fii plin de praf.
- Serios? - O să fie intens.
Excelent!
Așa facem? Voi stați în bănci, noi, la catedră?
- Ross, unde stai? - Oriunde.
- E bine. - Unde...
Trecem prin momentele-cheie.
În principiu, ne-am gândit că se separă.
- Fac două echipe. Se separă. - Da.
Opresc coborârea Abisului. Vârful turnului trece dincolo.
Problema e că, mai târziu,
vedem partea de dedesubt a Abisului, pe care nu o știm.
Sunt un fel rădăcini de sub pământ și multe alte...
Ca o membrană.
Provocarea e să arătăm sistemul ăsta, rădăcini interconectate și în mișcare,
după care să arătăm o fisură deasupra.
Deci avem Abisul, cu munți și bolovani plutitori,
apoi, un Abis răsturnat, tot cu munți și bolovani plutitori.
- Apoi, cerul Lumii Răsturnate. - Corect.
Deci, după ce treci de norii din Lumea Răsturnată,
dai de bolovanii din Abisul Răsturnat.
Da. Când Abisul se mișcă, bolovanii se mișcă odată cu el.
- Și apoi e bătălia finală. - Da.
Am eliminat o bătălie intermediară, deci ajungem la final.
Mai explodează un elicopter,
apoi e bătălia finală cu Stăpânul Minții și, în interior, cu Vecna.
Am încercat să nu sărim calul.
Inevitabil, vor fi schimbări, încă scriem.
În regulă!
Mulțumesc!
Nu-mi dau seama dacă trebuie să trag un semnal de alarmă
cu privire la numărul de zile de filmare
care rezultă din ședința la care n-am fost.
Eu zic că da.
Nu știu dacă ai destule informații pentru a spune
că nu poți finaliza decorurile.
Trebuie să începem construcția la 3 iunie
ca să avem Copacul Durerii gata în noiembrie.
- E un decor care e o creatură. - Da.
- Se va mișca fizic. - Știu.
Avem și un concept complet nou pentru podea,
pentru rădăcini și pentru aspectul membranos.
Trebuie să ținem cont de asta când construim decorul?
Ce punem pe ecran?
Vom primi un scenariu și vom zice:
„Uite cele 70% din detalii pe care nu le-am luat în calcul.”
Exact.
De ce trebuie să fie în deșert?
Copiii trec prin peșteri. Henry îi urmărește.
Fug pe ieșirea de sus și ajung în deșert.
Apoi, nu știu ce se întâmplă.
Nu vom primi scenariul final la timp ca să faci asta.
Trebui să ne bazăm pe discuțiile cu ei.
Asta e. Ne dăm seama din mers.
Trebuie să fie extraordinar.
Știi ce zic? Să nu uităm partea asta.
Sigur, n-o să dăm chix la sfârșit.
Asta zic. Nu e...
Nu lucrăm de mântuială.
Nu, dar nici n-o să auzi: „Merge și așa.”
Niciodată.
Și nici nu vrem.
Ni s-a prezentat verbal episodul opt.
Subiectul principal de azi e interiorul Copacului Durerii din Abis.
E un decor mare, de 40 m lungime și 25 m lățime.
Avem chestii cărnoase cu oase care ies din ele,
țesut de susținere fibros,
vrejuri groase, negre.
E o structură ciudată.
Suntem în toracele acestui monstru.
Cum îl chema pe tipul căruia îi creștea nasul?
- Pinocchio. - Pinocchio.
Gândiți-vă la Pinocchio în burta balenei.
Aveți 16 săptămâni pentru asta.
Avem ocazia să recuperăm un spațiu foarte necesar pe platou.
Decorurile din episodul opt n-o să încapă dacă nu dezmembrăm alte decoruri.
Sigur că apar probleme.
Lucrez cu ei din Sezonul 2, în care totul a fost mai mare.
Sezonul 3, mai mare, Sezonul 4, și mai mare.
Trebuie să crești și tu.
Acum vorbim despre o clădire care se topește.
Nu știu ce să spun.
- Asta arată bine. - E cea mai recentă.
- Asta mi-am imaginat. - Arată bine de tot.
- E și preferata noastră. - E clar.
Amestecul cu maro e bun.
Culorile se combină.
Orice e dedesubt curge.
- Îmi place. - Arată grozav.
Ce material e?
E spumă modelată peste care s-a turnat spumă cu trei densități diferite.
- Aici e... - Așa mă gândeam și eu.
- Apoi, un spray cauciucat și vopsea. - E complicat.
- E mult de lucru. - Vreo 12 pași.
O să fie super...
Asta e ideea noastră pentru etajul superior,
unde Jonathan și Nancy descoperă secțiunea și mai topită.
Trec de colțul ăsta. Aici e mult material topit.
Ideea a apărut datorită discuției dintre Jonathan și Nancy.
Trebuie să-i punem într-o situație în care au impresia că vor muri,
iar asta îi determină să aibă o discuție emoționantă.
Criza fizică e atât de mare, încât apare miza emoțională.
De acolo, lucrăm în sens invers.
În vacanța de primăvară,
când tu erai în Lenora,
nu era nevoie să rămân aici să lucrez.
Aveam nevoie de spațiu.
Pentru noi e un decor inundabil. Pe o înălțime de 70 de centimetri...
Puteți umple încăperea atât cât e nevoie. O facem fizic. Inundăm camera.
- Nici cu efecte vizuale n-ar fi ieftin. - E aproape imposibil.
- Trebuie să o inundăm. - Va fi ceva memorabil.
- O nebunie. - O să fie grozav.
- Sean va avea coșmaruri. - Nu vin la filmare.
- E o scenă grozavă. - Așa e.
Când am citit scenariul, toți veneau și mă întrebau: „L-ai citit?”
Parcă știau...
Frații Duffer nu ne pun în dificultate de amorul artei.
Fac asta, fiindcă au încredere în noi.
Dacă n-ar fi așa, n-ar avea o cameră topită în scenariu.
O să curgă de pe perete. E nevoie de picături.
- Bine... - Efectul gravitației.
- Mă ridic. - În genunchi mai întâi.
- Bine. - Așa.
Suntem norocoși. Departamentele colaborează bine.
Noi, cei de la machiaj, și garderobierii ne întâlnim des.
„Ce ai de făcut? Uite ce am eu.
Merg împreună? Sunt din același film?”
Puteam să facem multe, dar am fi răpit din frumusețea momentului.
- Bună! - Bună!
- Arătați grozav. - Mersi.
Sunteți varză. Parcă ați zugrăvit o casă.
Doamne!
Amy, asta vrei să vedem când ei doi...
Asta voiam să întreb. E prea mult?
Așa ar fi înainte să se curețe la Squawk.
Nu, trebuie să fie murdari.
Dar când Shawn filmează scena aceea...
- Da. - Înțeleg.
Cât de mult...
În scena dialogului emoționant, așa vrei să arate Natalia?
Cam așa.
Începem repetiția!
- Matt, trebuie să... - Bine.
Uitați-vă unul la altul.
Bine.
E foarte greu să gândești în sens invers.
Până la urmă, pentru public, contează personajele, nu spectacolul.
Dar scopul suprem e să le îmbinăm pe cele două.
Emoție maximă, spectacol maxim în același timp.
A NU SE MÂNCA
EXTERIOR - LABORATOR HAWKINS ACOPERIȘ
Frumusețea muncii noastre de modelatori e
că ne folosim ambele emisfere ale creierului.
Creăm linii super elegante
și contraste vizuale frumoase,
dar avem în vedere și structura, caracterul practic, elementele în mișcare.
Există un scop, o intenție, există viață în lucrurile create de noi.
La multe seriale, modelatorii fac doar o peșteră.
Când vezi Stranger Things, îți zici:
„Modelează chestii interesante. Vreau și eu să fac asta.”
INTERIOR - COPACUL DURERII
Vreau ca cele 12 coloane să fie ridicate până la sfârșitul lui iulie.
MATT MATSUBARA MODELATOR
Asta e textura exterioară care îi place lui Sean.
Mai mult e mai bine. Multe detalii, ca o piele de dragon.
TEST VECNA 2.0
Îmi e foarte incomod să joc personaje prea fericite.
Trebuie să empatizezi cu personajele și trebuie să simți ce simt ele
ca să poți lupta pentru ele, să le poți juca.
Dacă te implici cu adevărat, vei descoperi ceva foarte valoros.
- A venit... - Aveți musafiri.
- Ce mai faci? - Bine.
Da! Ce părere ai?
- E grozav. - Așa e.
- E foarte suplu. E grozav. - Da.
Îmi arăți niște expresii?
Da.
- Da. - Frățioare!
E perfect. Ești tot Vecna. Vecna 2.0.
- Cum te simți? - Bine.
E aproape la fel ca celălalt. Știu exact cum să fac, cât să...
- Mișcările. - Da.
Arată frumos, Barrie. Vreau niște prim-planuri frumoase.
În cea mai mare parte e lucios,
dar am încercat să păstrăm aceste zone negru-cărbune.
Unele zone sunt ceva mai arse, avem puțin sânge proaspăt acolo.
Da, e foarte bine.
M-am gândit mult aseară.
E interesant faptul că, în mintea lui, s-a întors acasă.
Poate merge oriunde. E o alegere. Poate fi oriunde, nu?
- Dar s-a întors acasă. - Da.
Locuiește în aceeași casă, care a devenit...
imaginea a ceea ce și-a dorit, dar niciodată nu a avut.
- E bine. - Asta îl face uman.
Da. Așa cum voiai să fie tatăl tău. Da.
Exact! Nu aveam prieteni.
- Doar Patty a fost drăguță cu mine. - Da.
E grozav. E foarte bine. Îmi place.
Asta e realitatea, nu? Totul pare mult mai real.
- Și mai trist. - Și trist.
Asta îi oferă un scop, ceea ce e minunat.
În Sezonul 4, când a apărut Vecna ca erou negativ principal,
frații Duffer au apelat la mine pentru a realiza creatura.
Cred că am trecut prin 100 de lookuri diferite.
De la o persoană acoperită complet cu o mantie,
până la o ființă foarte bolnavă.
Apoi am folosit niște vrejuri pentru a reprezenta boala lui.
Atunci totul s-a legat.
În secvența de la Mac-Z din Episodul patru,
scena cu Vecna ieșind pe poartă va fi una emblematică.
Frații Duffer adoră să miște camera într-un mod foarte expresiv.
Există puține scene
care să nu prezinte cadre ambițioase sau elemente dificile
care trebuie puse la punct în avans.
Menținem camera aproape de oameni.
Astfel, se creează un sentiment de intimitate.
Stăm la maximum 1,5 metri distanță, cum ai sta într-o conversație directă.
Trebuie să folosești obiective cu unghi mai mare,
ca să nu fii mereu așa,
astfel că prinzi și mult din fundal.
Pentru bătălia de la Mac-Z, am mers mai departe,
cu obiective de 18 milimetri.
Asta te apropie de actori
și, în același timp, vezi și ce se întâmplă în jur.
- Putem face traseul împreună? - Da, sigur.
NICK MÜLLER CAMERA A - STEADICAM
M-am întâlnit cu Hiro
ca să înțeleg coregrafia pe care o crea
și să încerc să o memorez în avans.
Cum treci o cameră prin aceste spații
fără să o zdruncini, ca să obții imaginea perfectă?
Frații Duffer vor o mișcare perfectă a camerei.
Aici e un paznic. „Veniți!”
E eliminat.
Apoi urcăm pe aici...
Am făcut dansuri în copilărie.
Știam la ce să mă aștept fizic și mental.
Vine din spatele Humvee-ului.
Se uită...
Apoi...
Până la urmă, e coregrafie.
Partenerul tău e actorul, trebuie să-i anticipezi mișcările.
Bine.
Ce tare!
Super!
Trebuie să încep să înțeleg
cât vor dura repetițiile pentru secvența Mac-Z.
Suferim la capitolul cascadori.
- E o secvență amplă. - Da.
Nu știu dacă reușesc să aduc atâția oameni aici.
Avem vreo 75 de figuranți.
- Și 50 de cascadori. - Da, e o nebunie.
E cea mai scumpă secvență făcută de noi?
Acțiune! Panoramare!
Săriți! Pregătiți-vă! Acum!
Toți oamenii aceia apar de nicăieri.
Pare că stau și așteaptă. Trebuie să fugă după ceva.
Ar putea fi camionul militar?
Folosim efecte speciale la repetițiile acestea?
Da.
Încercăm să ajungem la o repetiție cu costume.
Să avem totul aranjat și să fi repetat cât mai mult
când vine unitatea principală, în două săptămâni.
Mergeți în spate. Facem o repetiție.
- E grea? - Da.
- E tare. - Doamne!
Jos!
E bine.
Ce faci? Merge?
Îi vezi pe copii?
- Arată bine! - Da.
Am putea să o ducem pe aia mai departe.
De acord.
„Capitolul patru: Magul.
O placă de oțel se zgâlțâie cu un zgomot ca de tunet.
Soldații ridică puștile.”
Pregătiți puștile. La locuri, vă rog!
Nu am mai făcut nimic atât de complex,
n-am avut niciodată atâția oameni într-o singură secvență.
Am vrut să fie spectaculos, dar am subestimat gradul de complexitate.
Când vine ultimul demogorgon, sare de acolo și strivește un gardian.
Când îl strivește, voi plecați pe aici.
Mai sunt demogorgoni.
Când acesta îi elimină pe ei, voi sunteți opriți aici.
Ramirez trece pe lângă voi. Atunci zici: „În regulă.”
- Vrei să găsești o ieșire. - Da.
- Cum merge? - Bine!
- Stabilim începutul. - Perfect.
- Tu trebuie să-l ajuți... - Pe Noah. Da, știu.
Cascadorii! Luați-vă pozițiile. Prima echipă pornește. Aici.
Repetăm!
Giancarlo, Alyssa, uitați-vă la dubluri.
Sare! Gata! Sare!
Aveți grijă!
E o secvență ambițioasă.
Sunt cinci cadre continue făcute să pară unul singur.
Înapoi și plecați!
Cadrele continue sunt foarte captivante pentru privitor.
Suspansul e mare, ești cu personajele tot timpul.
Fără cadre de siguranță, fără tăieturi.
Totul se desfășoară în fața ochilor tăi.
Cine nu are treabă să plece! Repetăm cu echipa principală.
Dacă nu trebuie să fiți aici, plecați!
Și așa sunt mulți oameni aici.
Pregătiți-vă! Justin!
Sare!
Mă gândesc la replica asta. Nu știu dacă...
Ai sărit peste ea în previzualizare, dar nu suntem legați de previzualizare.
- Ar trebui să vorbești cu copiii. - Da.
Vreau să o facem așa cum am văzut-o noi. Aici.
Panoramare!
Plecăm! Țineți aproape, ați înțeles?
Demogorgon!
Trei, doi, unu, porniți!
Jos!
Personajul meu îi conduce pe copii, îi salvează. E distractiv.
Mike ajunge să fie un lider. Nu l-am mai văzut de mult în postura asta.
Ascultați-mă! Ochii la mine!
- Îl imiți bine. - Mulțumesc. Trebuia să mă fac actor.
- Fii mândru de ceea ce ești. - Mulțumesc.
Pregătiți-vă! Acțiune!
Plecăm de-aici! Stați aproape, ochii la mine. Ai înțeles?
- Demogorgon! - Trei, doi, unu, porniți!
- Jos! - Aveți grijă!
E cam liniște pe partea aia.
Scuze!
Tăiați!
- Ți s-a zis să te uiți în urmă? - Da.
Monștri peste tot, focuri de armă, acum nu auziți, dar imaginați-vă.
- Haos! - Soldații strigă, țipă.
- Am înțeles. - Bine.
E o zonă de război.
Tipul ăla se plimbă?
Copiii se uită la un demogorgon.
Doamne! E mai bine. Ce părere aveți?
Se poate și mai bine.
Dă înapoi la punctul mort.
Trebuie să mai băgăm oameni în cadru.
Locul pare foarte gol.
O să mai fie un demogorgon.
Apoi se duce acolo. Acolo?
Eu zic „gata”, tu rămâi aici. Rămâi pe loc. Eu vin în fața ta.
Pregătiți-vă! Acțiune!
- Trei, doi, unu, acum! - Acțiune!
Tăiați!
La locuri!
- Hiro. - Da, domnule.
A doua tragere a venit târziu.
- O fac mai devreme. - Bine.
Asta e!
Pregătiți-vă! Acțiune!
Nu!
Acțiune!
- Tăiați! - Taie!
Merge camera.
Dubla a opta! Nu se poate să stăm mai mult ca ieri.
- Tudor va da semnalul. - Da.
Eu număr: trei, doi, unu!
Trebuie să reacționați rapid.
Începem, camera se ridică.
- Am rezolvat alte probleme... - Da.
Am rezolvat problemele pe care le-am creat. Începem!
Asta e! Radio Shack!
Dacă ne mișcăm repede, ajungem acolo. Intrăm în tuneluri și plecăm. Bine?
Parcă n-a fost aceeași intensitate ca la dubla a opta.
Ceva a părut...
Fals? Sau ne-am plictisit?
A câta e, a zecea?
- A opta. - A opta?
- E tot a opta. - E dubla a opta.
Cred că putem trăi cu zgâlțâitura aia.
- O netezim. - Da.
- E insesizabilă. - Bine.
- E bună? - A opta e cea mai bună.
Ni s-a părut cea mai bună când am făcut-o.
E o secvență la care te uiți pe hârtie și zici: „Nu. E imposibil.”
Dar am reușit.
În momentul ăsta, putem obține o diplomă în meteorologie.
Poate că avem noroc.
- E inevitabil. - Da.
- Mai bine începeți. - Bine.
Mike, adună-i la 14-15, bine?
Echipa de cascadori!
Toată lumea merge în zona de așteptare de la 14-15.
Nu se poate!
- Vremea a luat-o razna. - S-a dat peste cap.
În nouă din zece nopți, a fulgerat.
Da. Doar miercuri n-am avut probleme cu vremea.
Oricum vrei să-i ridici...
Cu o mână.
Acțiune!
Trei, doi, unu, acum!
Cade!
Așa. Da!
Tăiați!
N-a fost rău!
El atacă demogorgonul, tu îl vezi
și începi să te miști.
Frățioare!
- Adrenalina crește. - Da.
În fiecare seară facem chestii supertari.
- Una după alta. - Secvențe de acțiune!
N-ai timp să te liniștești.
Se aprind focurile. Mai avem puțin. Mulțumesc.
Pregătiți-vă! Acțiune.
Taie!
- Taie! Rămâne. - Taie!
Anul ăsta am făcut multe lucruri pe care nu le-am mai făcut
ca actor sau în acest rol.
Will a fost mereu tipul slab, cel de care se râde.
S-a simțit diferit.
Acum poate să înfrunte acest monstru, dar și demonii lui interiori,
zbaterile interioare legate de propria sexualitate.
Devine un supererou.
M-am simțit mai aproape de Vecna în acest sezon.
Știu mai multe
și îi pot cere personajului mai multe.
Accesul la personaj a fost mai ușor, iar legătura, mai puternică.
I-am spus și lui Noah.
Putem avea momente frumoase în care ieșim din noi înșine.
Eu nu fac eforturi, nu presez,
nu forțez apariția lor.
Poți să simți că ai devenit un receptor.
După atâția ani,
în sfârșit, își depășește condiția.
Din dragoste pentru oameni își găsește această putere.
Mi se pare foarte tare felul în care au scris scena.
„Vecna coboară mâna. Will cade. E în patru labe.
Will își trage sufletul, agitat și în stare de șoc,
iar Vecna pleacă.
Trece prin portal și dispare în Lumea Răsturnată.
Will ridică încet brațele,
iar demogorgonii se ridică simultan în aer.
El face asta.
Mike, Lucas și Robin privesc blocați
cum monștrii sunt uciși violent de o forță puternică.
Will cade în genunchi pe câmpul de luptă în flăcări.
Are ochii normali,
dar acum exprimă o stare nouă de calm și putere.
Acum el deține controlul. E un mag.”
Asta s-a filmat.
E gata.
- Suntem în ziua 118, cred. - Ziua 117.
Ziua 117, adică suntem la jumătatea drumului.
Mai avem doar șase luni.
Ce de bilețele!
Încercăm să vedem în minte restul sezonului și să-l înțelegem.
Dar aveți scenariul?
Nu.
Zic eu.
- Episodul șase, cimitir. - Cimitirul bisericii.
Interior, cabana lui Hopper, șase și șapte.
Interior Biblioteca Hawkins.
Ecran albastru, Holly cade.
Șapte, suntem în casa Creel. Și șase.
Interior Squawk, șapte, interior peșteră, șase.
Miercuri se filmează opt, peștera.
- Opt e roșu. - Te trec fiori.
Roșu de la alertă roșie.
DEȘERTUL ROȘU - PEȘTERĂ
EXTERIOR - PEȘTERĂ
E o zi interesantă.
Filmăm Episodul opt, care nu e încă scris complet.
Dau din casă!
Deci nu știm precis ce se întâmplă.
Toată lumea se plimbă pe platou cu hârtii roșii în mână.
E bine să te ții de cronologia poveștii. Altfel, actorii vor fi derutați.
Nu au trăit unele experiențe și unele emoții.
Dar scenele de vară din Episodul opt trebuie filmate acum.
N-am citit tot Episodul opt.
Dar îl filmăm.
N-am mai făcut așa ceva niciodată.
DENA GIBSON COORDONATOARE COAFURI
E ciudat să sari la direct la opt.
- Așa e. - Nu-mi place.
- Nu-mi place, trebuie recunosc. - Trebuie să faci ce ai de făcut.
Începem! Pregătiți-vă! Acțiune!
Haide, trebuie să mergem! Haide!
- Taie! - Taie!
Din nou!
- Camera e pregătită. - Haideți. Camera merge.
- Merge! - Merge!
Trebuie să o armezi.
Nu de aproape!
Adică Abisul e...
Scuze, Abisul e... Hilary, ai desenul?
Ăsta e Hawkins, aici e Lumea Răsturnată, ăștia sunt pereții cărnoși.
Dumnezeule!
Iar aici... e Abisul.
Deci Abisul... Stai, unde...
- E în cer. - În cer.
Chestia asta are la bază... o teorie științifică reală?
- Totul e foarte realist. - Vă consultați cu cineva?
Când o să citiți, o să înțelegeți.
- Probabil că va avea 120 de pagini. - Poate 115?
- Nici gând! - Trebuie să mai tăiem.
Eram presați în permanență de producție și de Netflix
să finalizăm Episodul opt.
Au fost cele mai grele condiții în care am scris vreodată.
Nu eram presați doar de faptul că trebuia să fie un scenariu bun,
dar niciodată așteptarea nu a fost atât de mare.
Am stat cel mai mult cu scenariștii la un singur episod.
L-am disecat scenă cu scenă, ca să fie cât mai bun.
Sinceritatea și veridicitatea au dat mereu rezultate la noi.
„Capitolul șase: Evadare din Camazotz.
Cadru cu capul lui Max mișcându-se în sus și în jos.
Lucas o duce în brațe. Fuge cu ea pe hol.
Casetofonul îi atârnă pe umăr.”
Îmi pare rău pentru tine. Trebuie să fie groaznic...
Începem ziua cu un cadru continuu lung și complicat.
- Dacă obosești... - Te anunț.
Camera merge!
Pregătiți-vă! Liftul.
Deseori, când regizezi,
trebuie să iasă ceva mai bun decât scenariul.
- Haide! - Să mergem!
Dar aceste scenarii, de la început la sfârșit,
din 2014 până în prezent,
au fost mereu atât de bune, încât datoria mea e să le onorez.
- Taie! - Tăiați!
Caleb e un campion!
Nu e ușor.
Uită-te la asta!
Excelent!
- Câte duble am tras, șase? - Șase.
- Da. - Da, frate.
- E bine. - Șase, fraților.
Știu exact cum să-l montez. E bine. Bravo!
Fiecare serial are un ritm specific.
Ca o frecvență proprie.
La o scenă, nu știi ritmul până când nu o filmezi.
Asta e chimia pe care o dezvăluie actorii și regizorii care te ghidează.
Îți spun: „Uite cum trebuie să fie.” Iar actorii creează ritmul.
- Vrem să facem asta dinainte. - Da.
Apoi, facem explozia.
- Să le etichetezi. - Da, domnule.
Zulu, e prea târziu să întreb dacă putem sparge patru geamuri?
- Nu e prea târziu. - Am înțeles.
Lăsați-mă pe mine.
Am o întrebare.
Nu prea s-a vorbit în scenele noastre.
- Nu se știe că suntem împreună. - Da.
- Nici Caleb nu știe. - Da.
Pot să fac așa...
Aș vrea să joc scena asta în șoaptă.
- Da. - Cam așa ceva.
- Da. Bine. - E în regulă?
Da. Scrie că vă luați de mână?
- Putem. - Da.
- Asta ar fi aici. - Minunat.
- Bine. Așa facem. - Tare.
Oameni buni, o să se facă mizerie, dar haideți să filmăm.
Ultima trecere în revistă, vă rog.
Strâng marcajele.
Trei, doi, unu, acum!
După ce termină cu geamurile, eu arunc resturi peste uscător.
Pot fi resturi și în spate.
Stephanie, ai putea... Scuze.
Împrăștie mai mult aici, să fie sânge în zona de culoare deschisă.
- Bine. - Chiar și acolo. Pe ambele părți.
Trebuia să explodeze un uscător.
Dar, cum e obiceiul, au apărut idei:
„Dacă tot aruncăm în aer uscătorul, hai să aruncăm în aer și geamurile.”
Rareori lucrezi la un serial
unde există această flexibilitate și dorința ca totul să iasă fantastic.
INTERIOR - COPACUL DURERII
Asta e ultima.
Fetelor!
Zâmbiți!
- Un ochi râde, unul plânge? - Da.
Asta a fost viața noastră timp de șase săptămâni. S-a terminat.
Trecem la etapa următoare.
INTERIOR - LABORATORUL HAWKINS CAMERA TOPITĂ
Ce ar zice personajul Nancy, „rahaturi” sau „chestii”?
Parcă n-am auzit-o înjurând. Poate că mă înșel.
Când înjură, înjură ca lumea.
Bine! „Mi se pare mie, sau chestia asta se îngroașă?”
Așa.
- Pregătiți-vă! Sentiment! - Trei, doi, unu, acum!
Hai! Hai!
Porniți!
Nu ești doar tu!
Să vină cineva!
Ajutor!
- Ajutor! - Ajutor!
Taie!
Mâzga aia...
Doamne, pe bune...
Nu e destul de vâscoasă.
Da, pare cam subțire.
Ei se prefac foarte bine.
Va trebui să ne bazăm pe efecte mai mult decât voiam.
Cu adevărat neplăcut e
că am văzut luni de zile probe în care era mai vâscoasă.
Pare apă.
E departe de ce trebuia să fie!
Ca regizor, ca lider de grup,
te poți pregăti riguros, așa cum fac eu.
Dar când ajungi într-un punct și nu merge cum trebuie,
nu poți să faci o criză de nervi.
Nu poți să renunți. Nu te oprești.
Trebuie să filmăm azi. Și trebuie să arăt povestea bine.
Știu că, la final, contează ce rezultă de la montaj,
nu ce se întâmplă pe platou.
Imediat trec la un mod de lucru riguros, de rezolvare a problemelor. Devin un Jedi.
Filmez din unghiul ăsta.
Țin minte să rezolv problema.
Dacă, la sfârșit, publicul vede ce trebuie,
publicul nu va ști că am dat greș azi.
Cadrele tale sunt extraordinare.
Sunt cam supărat. Nu există...
Ne-am întors unde eram ieri, la ora 9:00.
- Uită-te cât de stresat sunt. - Asta e de azi?
- Sunt stresat de trei ore și jumătate. - De la ce?
- Erai relaxat dimineață, la ora 7:00. - Dormeam!
M-am stresat imediat ce m-am trezit.
LECTURA SCENARIULUI - EPISODUL OPT
Haideți să citim ultimul episod din Stranger Things!
Haideți!
Timp de un an am stat încordați.
A fost un chin.
Odată cu citirea acelui episod, ne luam adio oficial de la copilărie.
Brett, nu trișa!
- Ce? - Nu trișa.
- Trișez? - Îl citim la prima vedere?
Da. Aș zice...
să începem.
L-am terminat miercuri.
E proaspăt.
- Discurs! - Da.
- Discurs? - Da!
Da, ne-am gândit la asta. Dar mi se pare...
că tot ce vrem să spunem despre experiență,
despre serial, despre personaje, totul e în scenariu.
Eu și Ross nu vorbim la fel de bine cum scriem.
Preferăm să citim scenariul.
„Capitolul opt: Unde trebuie.”
Asta e!
„În afara Mac-Z, cerul plin de stele și, dedesubt, portalul.
Membrana e încă ruptă de la trecerea camionului.
Pe măsură ce planeta uriașă își continuă coborârea
direct către Hawkins,
trecem pentru ultima oară la generic.
Apoi...
„Steve icnește. Se leagănă în aer, aparent nesusținut de nimic.”
Nu!
„Camera se ridică și vedem o mână care îl ține de încheietură.
E Jonathan.
L-a prins.
Henry tresare când Unsprezece intră în living.
E un moment tensionat. Henry o vede pe sora lui după mult timp.
Vocea îi tremură de furie.”
„Unde sunt?”
„Cu Max. În siguranță.”
„Vecna apare în spatele lui Hopper, abia vizibil.
Hopper, simțindu-l, se întoarce și trage.
Dar gloanțele nu l-au lovit pe Vecna, ci ușa rezervorului de izolare.
Apa curge prin găuri.
Aleargă panicat.
Trage ușa. Unsprezece plutește în apa însângerată.
E ciuruită de gloanțe. Întoarce arma și lovește sticla.”
La naiba!
„Am nevoie de o armă.”
„Nancy oftează și îi dă un pistol cu aspect de Magnum
și o bandulieră cu cartușe roșii.
Mike e uimit.”
„Ce tare! Mersi!”
„Ea dă din cap, merge mai departe. Mike admiră banduliera.”
„Sunt rachete de semnalizare.”
„Când m-ai găsit în pădure, eram un copil.
Eram speriată. Nu înțelegeam lumea.
Nu înțelegeam oamenii.
Tu m-ai luat la tine și m-ai învățat.
M-ai protejat. M-ai crescut. Ai devenit tatăl meu.”
„Nu face asta! Te rog, nu face asta!”
„Vreau să-i ajuți să înțeleagă.
Să-mi înțeleagă alegerea.”
„Dar nici eu nu o înțeleg.”
„Te iubesc, Mike.”
„Nu mă părăsi, Unșpe! Te rog!”
„Printre suspine, țipă cât poate.”
„Unșpe!”
„Lucas o ia pe Max de talie.”
„Acum chiar că te-a luat valul.”
„Nu mă pot abține. Arăți supersexy.”
„Tu, ca un supertocilar.”
„Ea zâmbește, apoi se sărută la nesfârșit.”
„Lasă cearșaful ăla!”
„Lumina e prea puternică.”
„Nu filmezi Nașul. Încă o dublă.
Doar o dublă, Jonathan!”
„La naiba cu școala! La naiba cu sistemul. La naiba cu conformismul!
La naiba cu tot și cu toți aceia care încearcă să vă tragă înapoi,
fiindcă ăsta e anul nostru!”
„Face un semn trupei. Se cântă «At last», de Etta James.
Până să se dumirească Joyce, el e în genunchi.”
- Doamne! - Frate!
„Îi oferă un inel modest, dar frumos.”
Doamne! Fir-ar să fie!
„Joyce Byers...
Joyce Byers,
vrei să-ți petreci restul vieții
cu un bătrân, obosit, încăpățânat și morocănos
care te iubește foarte mult?”
„Ea are ochii în lacrimi. Dă din cap.”
„Da.”
„Hopper se ridică.”
„La Mac-Z, Mike și Kay se uită după Unsprezece.
Vedem magazinul Radio Shack.”
„Invizibilitate.”
„Ușa de la Radio Shack se deschide ca împinsă de o fantomă. E Unsprezece.
Toată lumea plânge, dar momentul e distrus de Karen,
care strigă din ușa subsolului...”
- Isuse! - Karen!
„Băieți! Ce se întâmplă? Se răcește lasagna.”
„Mike se uită la Holly și la prietenii ei.
Glumele și râsetele lor umplu subsolul.
Sunt exact ca el și prietenii lui acum mulți ani.
Pentru o clipă, Mike se întristează, amintindu-și de copilărie.
Apoi, tristețea dispare, lăsând loc unui zâmbet.
Pleacă și închide ușa de la subsol.
Sfârșitul serialului.”
Tare!
Mersi!
Frățioare!
Mai trebuie doar să filmăm.
A fost ceva purificator în scrierea acelei ultime scene.
A fost foarte dificil să scriem ultimele replici
pe care le spun aceste personaje.
Îmi amintesc mai ales cum am scris „Sfârșitul serialului”.
Aceste două cuvinte au avut cel mai mare impact.
Facem asta în timp ce se filmează.
De ce? Nu!
EXTERIOR - DEȘERTUL ROȘU
Suntem mândri că serialul, timp de nouă ani,
a avut o poveste cu multe întorsături.
Cred că oamenilor le place autenticitatea serialului.
Așa a apărut serialul de la început.
Încercăm să ne ascultăm instinctul. Când ne simțim bine, mergem înainte.
Artiștii pe care îi admir
sunt sinceri, mai presus de orice.
EXTERIOR - ABISUL
Ce e aici?
Niște gunoaie.
E un serial unic.
Ni s-a oferit șansa să construim
foarte multe decoruri de calitate excepțională.
În zilele noastre, rar vezi așa ceva.
La cele mai multe seriale se construiesc câteva decoruri,
iar restul sunt efecte vizuale.
Pentru frații Duffer e important să aibă ceva fizic.
Trebuie să stabilim cu frații
unde punem peretele albastru și cât de lung e.
- Da. - Există...
Da, înțelegerea spațiului o să fie o problemă.
Ne gândim la vreo...
Având în vedere distanța, minim 18 metri de perete albastru,
18 metri acolo și încă 18 dincolo.
Sigur că sunt mândru.
E o realizare uluitoare
faptul că nu s-a transformat totul într-un mare fiasco.
Era posibil să se termine așa.
Nu știu ce facem după asta.
Orice am face va fi plictisitor.
Ce faci?
- Corey, rulezi previzualizarea? - Ia te uită!
Natalia seamănă cu Ripley.
N-am adus destule arme.
În Sezonul 1, am zis: „Totul trebuie realizat fizic.”
Dar avem un monstru cât trei clădiri.
Evident, va fi grafică computerizată.
Dar actorii sunt în exterior, în natură, nu în platou.
Cu cât există mai multe elemente fizice,
cu atât e mai ușor pentru toți să se transpună în scenă.
Nu! Nu se poate!
Da! Ce tare!
Trebuie să mergem.
Uneori, îți vezi acțiunile, expresiile feței, mișcările animate.
E o predicție a ceea ce vei face. „Vrei expresia aia când întorc capul?”
Nu cred că ăsta e scopul.
Îți zici: „Vreau să văd cum e treaba la fața locului.”
Liniște! Mulțumesc.
Începem. Pregătiți-vă! Trei, doi, unu, acțiune!
Și...
A fost foarte aproape. Tăiați!
Ultima a fost foarte rapidă.
De obicei, filmarea cu ecran albastru nu arată rău în final,
dar, dacă e posibil, evităm asta.
Mie și lui Ross ne e foarte greu să stabilim cadrele
cu actorul în fața ecranului albastru.
Nu înțeleg ce arată bine și ce nu.
Nick, poți să faci niște...
Când cade bolovanul, poți să scuturi puțin camera?
- Gata! - Pregătiți-vă! Repetiție! Acțiune!
Răget!
Și... bolovan!
Și...
- Plecați de acolo. - Fugiți!
- Pe unde? - Și am ieșit.
- Încotro mergem? - Taie!
Înapoi?
Alergăm ca și cum am văzut-o deja?
Nu, fugim de chestia aia. Suntem...
- Ne îndepărtăm. - Nu ne mai urmărește.
Da, așa e.
Apoi, cineva se uită și o vede pe Unsprezece.
Ames, unde e monstrul?
- Ei fug, nu? - Da.
- Unde e? - Se uitau încoace. Monstrul e acolo...
Așa m-am gândit, da.
Noi, cei de la efecte vizuale trebuie să le amintim
și să-i ajutăm să vizualizeze ceva ce nu e încă acolo,
dar va fi pe varianta finală.
Totul trebuie să arate de parcă a fost încadrat și filmat acolo.
- Ea unde e? - În partea dreaptă.
Ei se uitau încoace, iar ea aruncă stânca din direcția aia.
- Interesant. - Da.
Oameni buni!
M-am mai lămurit. Ne va fi mai ușor.
Când alergați încolo...
- Unsprezece e aici. - Înțeleg.
Monstrul e aici.
- O vedeți și încetiniți. - Așa are sens.
Începem. Pregătiți-vă! Răget!
- Du-te! - Vine după voi! Cade bolovanul!
Nu am stabilit încă tot ce vreau să fac aici.
În seara asta, ne jucăm ca să-mi dau seama ce funcționează
și să găsesc chestii noi și distractive care să-i bucure pe frați.
Le place violența.
Dacă găsim niște lovituri violente și facem o scenă brutală, va fi bine.
- Da. - Da.
Cred că avem loc de brutalități.
- Da. - Da.
INTERIOR - COPACUL DURERII
Apoi se duce...
Shannon, fii Unsprezece pentru mine.
- Aruncă niște puteri spre Vecna. - Bine.
Alunecă înapoi.
Își trimite vrejurile spre ea.
Ea se aruncă într-o parte.
E posibil.
Acum!
Ar trebui să te opui puțin desfășurării,
apoi îl lași să te conducă și te arunci.
Super!
Da.
Merg înapoi.
Am începutul și sfârșitul.
Nu am mijlocul încă.
Să vedem.
Prin astea trec oase, iar dinții ăștia vor fi pe tot decorul.
Asta și cealaltă sunt preferatele mele.
Da, din unghiul ăsta, aceea arată excelent.
După ce primește și un strat de șelac galben,
o să fie ce trebuie.
Încerc să-i dau aspect de carne,
dar nu carne de om, căci ar arăta ca un picior uriaș.
Mereu faci ceva scârbos aici.
N-au terminat modelarea.
Nu termină până la sfârșitul săptămânii viitoare,
deci nouă ne rămâne...
cam o săptămână și jumătate.
Să sperăm că reușim să terminăm.
E superb. Sunt mândru de ei.
E sfârșitul unei ere. Decorurile uriașe...
- E posibil să fie ultimul platou uriaș. - Da.
- Arta asta se pierde. - E o artă apusă, da.
Bună dimineața!
În sfârșit, suntem în Copacul Durerii.
O lucrare incredibilă a modelatorilor și a pictorilor din echipa lui Chris.
Ați lucrat incredibil, băieți. E foarte frumos!
Când ați început?
Acum patru luni, nu?
Cam atunci când am zis: „Doamne, e cât un teren de fotbal.”
Eu și Melissa, cam acum cinci luni
am început cu adevărat procesul de planificare.
Ai avut emoții?
Probabil că da. Nu-mi amintesc.
- Da! - Probabil că da.
Când te uiți la poze,
îți faci deja o idee în minte despre cum să îl construiești.
Eu m-am uitat la poze și mi-am zis:
„Nu știu ce să zic. N-avem cum, nu putem face asta.”
A fost o aventură.
Sunt împăcat cu gândul că aceasta e apogeul carierei mele.
- A fost extraordinar. - Da. Mulțumesc mult.
„Capitolul opt: Cum trebuie.
Vecna se ridică în picioare.
Din nou, Unsprezece și Vecna sunt față în față.
Unsprezece îl privește pe noul și terifiantul Vecna.”
- Uite câte... Uită-te cât de mare e. - Doamne!
- E foarte tare! - Ce vorbești?
Mă bucur mult că sunt prima care te vede așa.
- Tu ai cerut asta? - Nu.
- S-a întâmplat? - Ești jumătate Vecna.
Poate că așa trebuia să se întâmple.
- Apoi, cutremurul. - Da.
- Tu cazi. - Mă clatin stânga-dreapta.
Stânga, dreapta și apoi jos. Monstrul aterizează.
Ești în burta fiarei, în cutia toracică, și începe să se miște.
Am făcut ca pe vremuri, cu lumini interactive proiectate din afară
ca umbrele să se miște înăuntru.
Era un fel de lumină solară sumbră, difuză și galbenă
care te duce cu gândul la planeta Marte.
Acțiune!
Stânga!
Dreapta!
Stânga!
- Taie! - Clachetă de final!
- Gata de zbor? - Da.
- Facem un test. - Abia aștept.
- Ridicați-l pe Jamie! - Sunt gata.
Rotiți și camera.
Foarte tare!
Sezonul ăsta e cel mai brutal? Cel mai violent?
Nu știu dacă e mai brutal decât cel de dinainte.
Anul trecut am rupt oase, a fost destul de brutal, omule.
În Sezonul 2, moartea lui Bob e cea mai brutală.
Îmi amintesc că m-a sunat mama. A zis: „Ați mers prea departe.”
- Da? - „Ați sărit calul.”
- Așa a zis? - Nu s-a mai uitat după scena cu Bob.
Nu s-a mai uitat! Ei văd materialele brute zilnice.
- Incredibil! - Ei le văd pe toate. Eu, nu.
Părinții voștri?
Îi sun să văd ce fac.
- „Frank se descurcă?” - „E grozav!”
Nu fac observații. Mai zic: „Nu v-a ieșit scena asta.”
„Pe bune, mamă? Doamne!”
Nu spun prea multe.
Se uită până e sigură că ne-a ieșit.
Repetăm! Pregătiți-vă! Acțiune!
Apoi...
decapitare și victorie.
Putem să dansăm! L-am ucis pe Vecna!
Un twerk pentru Vecna!
Vecna!
- Ce faci? - Salut!
Facem spectacol?
Surprinzător, toți sunt afectați de moartea ta. Ar trebui...
Să plâng?
- Să plâng? - Nu cred.
- S-a plâns. - Noi o să plângem când mori.
- Da? Actorii? - Da.
- „Mă plac mult!” - Cred că plângeau de bucurie totuși.
- De ușurare. - Au scăpat de tensiune.
Trebuie să-l omori.
Nu te mai gândi la Jamie.
- E dezgustător! - Nu vreau să-l lovesc.
- N-o să-l lovești. - Bine.
Nu va fi acolo. Acum doar repetăm...
Repetăm dialogul.
- Aproape ai terminat. - Serios?
- Scumpule! - Ce mai faci?
Doamne!
N-ai mai filmat cu el?
- E prima filmare împreună. - Ce nebunie!
Pregătiți-vă! Acțiune!
Te-ai pus cu familia greșită!
Decapitare!
Taie!
Am terminat cu Jamie și Copacul Durerii!
Bravo, Jamie!
Nu zic nimic. Ne vedem joi. Dispăreți!
Miercuri! Vă iubesc. Mersi!
- Te iubim! - Mulțumim, Jamie.
Ești foarte tare. Bravo!
Ne vedem miercuri.
EXTERIOR - MAC-Z
Jamie a terminat.
- Jamie a terminat? - Da.
Toți îl întrebau: „Cum te-ai simțit?”
- Ești gata? - Da.
Mașina derapează și se oprește aici.
Până să vă dumiriți, în vreo trei secunde, ușa asta se va deschide brusc
și veți vedea soldați înarmați.
O să strige: „Afară!” Apoi încep să vă scoată din mașină.
Vreau să pară real.
Pe curând!
Vă fac eu semn.
Trebuie să aștepți până când...
Trișezi puțin, dar aștepți până când sunt aliniați lângă camion.
Bine.
Pregătiți-vă! Acțiune!
E o producție de proporții uriașe.
Ca un circ ambulant uriaș.
Când revii la filmări și ești cu ceilalți, parcă ai iar 14 ani.
Senzația asta nu dispare.
Ei m-au adus cel mai aproape de postura de erou de acțiune.
Îmi retrăiesc copilăria,
joc personajul pe care aș fi vrut să-l joc dacă mă uitam la acest serial.
Îmi pare rău că ți-au făcut asta.
Mie n-o să-mi facă așa ceva!
Mulțumesc că ai suportat...
- Barba ta n-a supraviețuit. - O retușăm.
Toată lumea își poate justifica comportamentul.
Nu trebuie să știi dacă ești bun sau rău.
Cam orice personaj negativ crede că e bun într-un fel.
Frații Duffer ne tratează de la egal la egal.
E cel mai frumos sentiment, copil fiind, să te simți luat în serios.
Trebuie să fiți deja în picioare.
Adică nu cred că e timp să...
M-au învățat să vorbesc cu adulții și să explic ce vreau,
m-au învățat să-mi conturez ideile și să înțeleg un personaj.
Respirăm adânc. E posibil să nu iasă ce trebuie.
Respectul e general.
Serialul se bazează pe încredere.
Există încredere că toate departamentele au sinergie.
De-asta sunt atrași oamenii de Stranger Things,
fiindcă există o legătură reală între noi.
E un angajament complet.
Ești mereu cu acești oameni,
îi vezi în zilele bune și în cele rele, la fel și ei pe tine.
În trecut, îmi era foarte greu să mă integrez.
Aici sunt binevenită și iubită.
E o parte din mine pe care o las în urmă, nu doar un personaj.
Este...
jumătate din viața mea.
Aceasta e finalul filmărilor pentru unica Millie Bobby Brown!
Nu sunt pregătită să mă despart de ei.
Doamnelor și domnilor, a fost finalul filmărilor...
pentru Charlie, Natalia, Joe și Maya.
Se muncește foarte mult când nu suntem aici.
Mulțumesc tuturor!
DECEMBRIE 2024
E ultima zi!
- Salutare! - Bună!
'Neața! Încă 15 ore de plâns.
Asta voiam să zic, ziua e lungă!
Nu cred că plângi deja.
- M-a luat de la prima oră. Scuze! - Doamne!
- Stacey, fii tare! - Scuze!
- Mai avem 12 ore. - Tudor m-a stârnit.
Doamne!
- Gata. - Cum te-a stârnit Tudor?
M-a îmbrățișat, și am clacat.
Nu cred!
Eu nu te îmbrățișez.
- O ultimă zi bună! - E ultima zi!
INTERIOR - SUBSOL CASA WHEELER
E o zi emoționantă, mai ales pentru actori.
Incredibil, am reușit. E ultima zi aici. La treabă!
- Începem ziua în forță. - Așa e.
Să vedem cum vom fi peste 12 ore. Tudor!
Ultima zi!
- Ești bine? - Merge?
Da. Merge.
Haideți să ne adunăm puțin.
- Veniți aproape. - Să vină și Ross.
- Asta e. - Haideți.
- Nu am nimic special... - Ce?
Voiam să vă spun că vă iubesc.
- Și eu. - Și eu.
- Bine. Asta e. - Bine.
Sadie, nu mă face să plâng!
Începem!
Pregătiți-vă! Acțiune!
Haide!
Asta înseamnă că lăsați în urmă...
Probabil că e ceva...
Lăsați în urmă copilăria. Vă luați adio de la ea.
Nu vă grăbiți. Nu aruncați mapa și plecați.
E greu să-ți iei rămas-bun de la această parte a vieții tale.
Pui mapa aici, eu mă retrag încet.
- Panoramez în timp ce te duci spre scară. - Bine. Perfect!
Merge camera!
Taie!
Să vedem ce a ieșit.
ULTIMA ÎNTÂLNIRE A GĂȘTII? MULȚUMIM! MATT ȘI ROSS
- A fost grozav. - Da.
Bine!
A fost ultima filmare pentru Sadie, Caleb, Gaten, Noah și Finn!
Se apropie ceva, asta e sigur.
Vreau să spun un singur lucru.
Am început serialul când aveam 12 ani
împreună cu ei.
Și...
Va suna trist.
În copilărie, nu am simțit că am mulți prieteni.
Când am vorbit cu frații Duffer pentru prima dată,
am simțit că aveam prieteni.
Acum am mult mai mulți prieteni.
Actorilor le spun:
lumea a iubit serialul fiindcă v-a iubit pe voi.
Vă mulțumesc că ne-ați dăruit o parte din voi...
Pentru toate râsetele și toate lacrimile...
Vrei să continui eu?
Pentru că ați fost frații mai mici pe care nu i-am avut.
Faceți parte din familie. Vă vom iubi mereu.
Trebuie să le mulțumim multor oameni de aici.
Asta e, fără îndoială și fără exagerare, cea mai bună echipă cu care am lucrat.
V-am simțit dragostea și pasiunea zilnic.
Am venit fără să avem habar ce facem și am învățat de la echipă.
Și ne-am făcut mulți prieteni.
E ziua a 237-a.
Am avut 6.725 de aranjamente de filmare.
În total, 630 de ore de filmare.
Pentru tocilari, înseamnă un petaoctet, adică 1.000 de teraocteți de date.
Asta e doar pentru unitatea principală.
Naiba știe cât e...
Ești gata? Am terminat filmările la Stranger Things!
Toți au fost surprinși de intensitatea emoțională a despărțirii.
Ne-am simțit ca Mike în ultima scenă din serial.
Uneori, e foarte greu să te rupi. Dar trebuie să o faci.
Trebuie să mergi mai departe.
Era important pentru toți să finalizăm povestea,
să ne despărțim de personaje și de această etapă a vieții noastre.
Tot ce am trăit în ultimul deceniu, toate suișurile și coborâșurile,
tot haosul, prietenii pe care ni i-am făcut,
toate vor fi mereu cu noi.
Chiar a fost aventura vieții noastre.
- Toată lumea: Stranger Things! - Stranger Things!
Subtitrarea: Dan Ilioiu