Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
Det beste med prosessen for meg, er idémyldringen i starten.
La oss finne ut av det.
Hvor vil dere sitte? Jeg tror det blir bra her.
Det begynner så formløst.
Det er som en misformet leirklump.
Og så bare snekrer man på det.
Én dag av gangen, ett minutt av gangen.
Man blir sliten og sporer av.
Man får alltid litt panikk om at det kanskje ikke vil henge sammen.
Så sier du: "Gå tilbake til leirklumpen.
Vi knar den litt til."
Så begynner den omsider å ta form.
Og når den tar form, så blir det veldig spennende.
Klar og vær så god.
Vær så god.
Hva handler prøven om igjen? Menneskets anatomi?
- Det har vært en lang reise. - Ja, ti år.
En fjerdedel av livet vårt, og en enda større del av skuespillernes liv.
Fortært i mørket. Snart er den her.
Hva er det?
Demogorgonen.
Will!
Første sesong føles så liten, i forhold til hvor vi er nå.
Vi liker tanken på å gradvis skalere oppover, akkurat som med en filmoppfølger.
Hver episode er som en film med tanke på varighet,
antall sider vi filmer hver dag,
kompleksiteten av de visuelle effektene, stuntene, de ulike stedene.
Vi forestilte oss ikke noe i denne skalaen.
Det er fryktinngytende fordi
man ser serier som folk er så glad i,
og så famler de mot slutten.
Og så forkaster seerne resten av serien.
Du kan ikke la noe være uoppgjort. Du må nøste opp alle tråder.
Men serien har i grunnen ikke endret seg,
med tanke på karakterene, som er det folk bryr seg mest om.
Sykt kult.
Ja. Vi gjør det igjen.
ETT SISTE EVENTYR: BAK KULISSENE TIL STRANGER THINGS 5
Vi startet produksjonen uten et ferdig manus til finalen.
Det var skummelt, for vi ville gjøre alt riktig.
Det var sesongens viktigste manus.
Hele episoden bygger seg opp mot Elleve som skal ta livet sitt.
Om vi skal selge det som om hun skal ta livet sitt,
og så tar hun livet sitt...
Ja.
Driver hun og bestemmer seg fortsatt?
Har hun bestemt seg?
Du må leke med seerne, for det er det som funker i episode sju.
"Skal hun virkelig gjennomføre det?"
Det er det folk vil forvente.
Vi tror hun har valgt å leve.
- Jeg vet ikke. - Nei da.
- Jo da. - Det er der jeg begynner...
Jeg vet ikke om det må være sånn.
- Hvordan skal det være? - Tvetydig.
Vi lar det være tvetydig til...
Nei. Om hun kommer tilbake... I en scene med Hopper...
Om hun har en scene med Hopper og setter seg i bilen,
så har hun valgt å leve.
Ikke nødvendigvis.
Om du viser meg de bildene, så har hun valgt å leve.
Ikke si at du er 100 % sikker.
- Du har et bilde... - Jeg er sikker.
Har vi andre valg?
Jeg vet ikke hvordan dette skal utspille seg.
Jo lenger det går, jo mer må du nøste opp,
jo større forventninger har seerne.
Hvordan oppfyller man de forventningene
og likevel overrasker seerne?
Så nær.
Ross og jeg var ikke interessert i å skrive.
Vi ville regissere.
Vi skjønte at den beste veien inn var ved å skrive.
Vi fokuserte på det vi trodde bransjen ønsket.
Vi skrev en haug med dårlige manus og tenkte: "Hvorfor funker det ikke?"
Så skjønte vi at vi bare måtte lytte til magefølelsen
og skrive for oss selv.
Jeg husker da vi fikk ideen om Stranger Things.
Vi skrev kjellerscenen med ungene, og det rant bare ut.
Vi var plutselig inne på noe.
Skal vi gå så langt tilbake? Da gjør vi det.
Vi sitter i rommet med de samme møblene
som Duffer-brødrene og jeg satt på da vi møttes for ti år siden.
Reglene i TV og film dikterte den gangen
at man ikke kunne lage en serie om barn som ikke var for barn.
- Har du gått fra vettet? - Bare hør.
Du er gal.
Du kan ikke kombinere skrekksjangeren med en ungdomssjanger.
Det var den overtredelsen som fikk den til å føles så ny.
Det var helt klart at han forsto manuset.
Shawn gjorde noe utrolig,
for han var en respektert regissør og produsent...
Han sa: "Jeg stoler på dere og deres visjon."
Den eneste måten å få noe vanskelig til å skje på,
er ved å bli overbevist om at det skal skje.
Det begynner med én person, eller et par tvillinger,
og så er det ti personer, og så et helt rom med forfattere,
og plutselig så er det 1 000 mennesker som sier: "Vet du hva?
Vi skal få det umulige til å skje."
I første sesong ante vi ikke om noen ville like serien engang.
BINGE-GLOR PÅ STRANGER THINGS GOONIES-VIBBER, ELSKET DET
BARE ÉN EPISODE TIL #STRANGERTHINGS
Vi så at mange hadde sett hele sesongen allerede.
De var oppe hele natta og så på. Så ballet det på seg.
Herregud!
Det globale fenomenet er ganske surrealistisk.
Det er vanskelig å begripe.
Stranger Things toppet strømmelistene.
Gjengen fra Hawkins har knabbet til seg utrolige 52 milliarder strømmede minutter.
Skrekklegenden Stephen King er hekta på serien.
Han tvitret, og vi har utvekslet e-poster,
og det forbløffer meg den dag i dag, for han inspirerte oss i oppveksten.
Jeg tror alt blir større, og forventningene bare vokser.
Det er en kjær serie, og Matt og Ross må avslutte den.
Mye står på spill.
MANUSLESNING
Vi er veldig mange.
Skulle drept noen av dere.
Millie hadde rett.
Vi begynner med episode én.
- Vi kan bare ta tre om dagen. - De er lange. Sett i gang.
Du trodde ikke at jeg ville slå tiden.
Jeg tror det, men ikke i dag. Du slo ikke tiden nå.
Sier du at jeg lyver?
Nei, jeg sier at du tar feil.
Jeg tar ikke feil.
Holly?
Holly? Holly!
- Jeg har ropt på deg. - Unnskyld.
- Kan du samle troppene? - Frokost!
Vi er her for å gjennomføre visjonen til Matt og Ross.
Uansett hva det er,
eller hvor stort og sprøtt det virker når du leser det.
Det begynner med manuset.
Målet er alltid å hjelpe med å tolke det som står i manuset.
Jeg prøver så godt jeg kan å ta dypdykk i fotoarkiver fra den tiden.
Vi visste at vi ville ha en skummel kjeller med Poltergeist-vibber.
Da jeg forestilte meg hvordan Hoppers verden så ut...
Han er på et mørkt sted og er avhengig når vi møter ham.
Jeg tror at vi klarte å oppnå mye av det vi hadde planer om å gjøre.
Jeg trenger puter til den provisoriske senga hennes.
Når du ser en karakter i manuset, så må du bygge en verden rundt dem.
Du begynner med litt informasjon her og der,
og så fyller du det inn med farger og teksturer.
Når jeg får et manus, leser jeg det som en fan.
Jeg visualiserer ting med én gang.
Hvert tiår blir definert av en silhuett.
En farge kan formidle lidenskap eller tristhet gjennom skjermen.
CREEL-HUSET - SPISESTUEN - DAGTID
Skuespillerne er veldig engasjert.
Det er...
- fryktinngytende. - Jeg vet det!
Jeg elsker det.
Ordene bare hopper ut av manuset.
Du ser for deg et fargerikt bilde av hvordan det kunne sett ut.
Denne sesongen er det så mye å filme.
Vær så god.
Vi har 250 opptaksdager, men det er ikke nok.
Når jeg får et manus av brødrene, så leser jeg historien først.
Så går jeg gjennom det og deler det opp
i rekvisitter, dekor, tid på dagen, stuntartister og skuespillere.
Jeg følger med på alt mannskap og alle skuespillere som en vaktbikkje.
Det er sånn hjernen min fungerer.
- Hva er forskjellen på 1. og 5. sesong? - Rundt 180 dager.
Velkommen tilbake.
Hei. Når var det vi sist fikk sitte i et rom sammen?
Når vi skriver, så prøver vi å tenke på produksjonen.
Men man gjør sitt beste for å legge det til side
og ikke tenke på hvor vrient det blir å få det til.
For da får man ikke skrevet noe.
Vi forestilte oss aldri at det skulle bli så stort i 5. sesong.
Vi har 12 scener fulle av sett.
Og utallige opptakssteder.
Det er enormt.
Enormt.
Filmer flest er halvparten så store som en Stranger Things- episode.
Men om du lager film, så har du mye mer tid til forberedelser.
Vi legger ned togsporene mens toget kjører.
Vi lager noe helt spesielt i en spesiell tid i vår bransje.
Det får man kanskje aldri gjort igjen.
Vi så så mye film i barndommen.
Vi var veldig unge da vi sa at det var dette vi ville gjøre.
Det visuelle spilte en stor rolle.
Vi forelsket oss i Tim Burton ganske tidlig.
Scenografien hans er så særmerket. Det føltes magisk.
Filmer som Batman, Beetlejuice og Edward Saksehånd.
Vi elsker historiene om det sedvanlige og usedvanlige.
Vi hadde en fin barndom, men den var ganske trygg.
Det var en boble i forstedene i Nord-Carolina.
Vi vokste opp med Spielberg.
Filmene hans lot oss dra på disse reisene og eventyrene.
- Ekte steder, fiktive steder. - Hva som helst.
Filmer minner meg om min far.
Vi dro på kino hver helg med ham.
Vi var ni år gamle da foreldrene våre ga oss et Hi8-kamera til jul.
Jeg tror ikke de visste at dette ville bli verdens beste julegave.
Det var sommeren i fjerde klasse
at vi bestemte oss for å lage en spillefilm
med vår beste venn og nabo Tristan.
Vi skrev en grunnleggende handling og begynte bare å filme.
Vi kunne ikke redigere og redigerte bare rett i kamera.
Fremad til kamp!
Vi lærte å bevege kameraet.
Dermed begynte vi å utvikle oss litt som filmskapere.
Det var Sam Raimi, John Woo og Shyamalan.
Vi brukte lang tid på å forstå stilen deres,
og på den måten lære om filmskaping gjennom øynene deres.
Vi tar Evil Dead.
- Og der! - Holly!
Kom deg inn der!
Om du ikke må være i rommet, så ikke gå inn.
"Kapittel én: Søket."
Vi går over til en ammunisjonsbag som slenges ned ved siden av et automatgevær.
Hopper ruster seg i kjelleren til Squawk,
der resten av gruppa forbereder seg til søket.
Godt å se deg.
- Stor scene for alle. - Ja.
- En home run av en scene. - Sesongens første.
- Er dette kartet over Hawkins? - Ja.
- Så kult. Veldig bra sett. - Ja.
Noah, kanskje du setter inn batterier her.
Dere har gjort dette mye.
Dere har gjort dette i et år. Dere har full kontroll.
Dere slapper ikke av.
Charlie, du må bare kikke litt på meg.
Taggen er aktiv! Noe sånt?
- Ja. - Bra. Gjør det sånn.
Steadicam-bildet tar oss inn i dette her.
Jeg vet scenen ikke er så spennende.
- Nei, men man finner seg til rette... - Varmer opp.
- Vi vil ikke ha monolog nå. - Nei.
Vi finner plassen.
Ring i bjella.
- Bildet er klart. - Første tagning, på mitt signal.
Vi har ikke prøvd dette engang.
Det blir katastrofe.
Vær så god!
Takk.
- Lykke til. - Senderen er aktiv.
Senderen er aktiv.
Harrington, senderen er aktiv. Får du signal?
Vi stopper.
Hva gjør Maya der?
Stopper.
- Hva? - Forsinket på Maya?
PRODUSENT
Hun burde være distrahert.
Så sier hun "pokker" og trykker.
- Da har hun en grunn. - Vil du si det?
- Bare rop. - Matt skal si noe.
Maya, siden det er forsinkelse, så må du kanskje holde på med noe.
- God idé. - Ja.
- Sånn. Vær så god. - Jeg bare henger.
Klar, Nikolai?
Ok. Kamera er klart, og vær så god.
Senderen er aktiv.
Harrington, får du signal? Senderen er aktiv.
- Sånn. - Vi stopper.
- Stopper. - Stopper.
- Det føltes bra. - Det var kult. Veldig bra.
Jeg tror det er en underlig energi mellom oss alle.
Vi reagerer veldig godt på hverandre.
Gi meg paraplyene.
- Nei! Dobbelt! - Elsker deg.
Første sesong føltes ikke som skuespill.
Det var ekte barn som gjorde ekte ting sammen.
Vi var gærne barn. Vi sa bare hva som helst.
Ti år, liksom?
Den slags kjemi kommer ikke bare av seg selv.
Klar, og vær så god!
- Jeg liker begge. - Veldig Stranger Things.
- Se der. - Kult.
Det er din utvalgte familie.
Det er en dyp kjærlighet der, og beundring og vennskap.
Det føles som familie. Det er en klisjé, men det gjør det.
Lucas og jeg tar de vanlige postene.
Mike og gruppa må legge bort lekene på et tidspunkt og vokse opp litt.
Én, to, tre! Drep Vecna!
Drep Vecna!
Det har vært lettere å holde fast ved barndommen litt til.
Det blir en liten vekker.
Husker du første sesong?
Klart som dagen.
- Husker ikke du mye? - Jeg var ikke der.
- Å ja. - Jo, det var du.
- I én dag. - Første sesong var liksom...
Hver gang du kom, så sa vi: "Noah er her!"
- Han berømte typen! - Den flyktige Schnapp.
Jeg vil etablere den effekten. De vil ha hele...
Will er hjertet og sjelen i femte sesong.
Etter andre sesong måtte vi sette på bremsene i historieforløpet hans.
Han hadde ikke vokst opp på samme måte som noen av de andre karakterene.
Det var en god match.
Så klissete.
Vi prøver å matche det du gjorde i tidligere sesonger.
Når vi kommer til treet...
- Det er det du gjorde. - Ja.
- I 2015. - Dæven.
Du må liksom skjelve,
og så må du være stram i kjeven og armene.
Duffer-brødrene har hørt på oss og samarbeidet med oss
helt siden jeg var ti år gammel.
Det sjokkerer deg.
SESONG 1
Det har vært kult å ta på seg regissørskoene.
Hva tenker Noah? Vi overlater det til deg.
"Jøss, dere stoler på meg."
Det er en god følelse.
Bare ta tak i...
Sånn, ja.
- Greit. - Skjønner du?
Å ja. Takk.
- Greit. - Veldig bra. Kamera klart.
Det var veldig bra.
Det var bare perfekt.
Det er så kult!
Vi brukte lang tid på å finne skuespillere.
Vær så god.
Det var spennende med audition.
Du må prøve denne på.
Hva synes du?
Fin.
Så du sier at hun kan få ting til å fly,
slå igjen dører og snakke med andre dimensjoner,
men vet ikke hvor porten er? Det er piss!
- Hun er ikke rar. - Hun er en frik.
- Pokker ta deg! - Slutt!
- Jeg er lei. Jeg er så lei! - Hold kjeft, Dustin.
Hold kjeft, du! Vi må bare slutte å krangle!
Du går gjennom mange hundre barn. Jeg husker ikke hvor mange.
Godt over tusen.
Dette var de rette barna.
Det var ingen andre som kunne spilt de rollene.
Dustin var ikke Dustin før vi fant Gaten.
Hun kunne sikkert fått denne til å fly.
Hei. Nå må du konsentrere deg, ok?
Én gang til.
Vi fant dem veldig tidlig.
Så knyttet de bånd. De ble venner.
Vi kunne skrive for dem, og de inspirerte også karakterene.
Jeg har kjørt her i så mange år.
Jeg har kjørt her før jeg kunne kjøre. Jeg begynte da jeg var 10.
Nå blir jeg 20 år.
Det å vite at det ikke blir en neste gang...
Det er så rart.
EKSTERIØR - SKRAPHANDELTOMT
OPPTAKSDAGER
Hvor skal vi filme Millie fra?
Vi gjør sånn, og så...
Den andre, og så...
- Og så til Millie, og ned. - Ok.
Klar, og vær så god!
- Sånn. - Går det bra?
- Det var utrolig. - Vi burde filmet.
Det var perfekt.
Beina mine. Jeg gjør aldri det der igjen.
Det var kjipt i går. Vi gjør det igjen. Kom igjen.
Hun ser urolig ut, heller enn aggressiv.
Jeg snakker med henne.
- Hvordan var den farten? - Bra.
- Det føltes ikke raskere. - Ok.
Det føltes bra.
Millie, du ser livredd ut når du kommer ned.
Jeg bare sier det.
Det var min anmerkning.
Jeg er halvparten så gammel som dem. Jeg er 20. De er 40.
Og så kommer vi så godt overens.
Vi skulle ikke vært venner, men det er vi.
Vi er knyttet sammen for alltid.
Vær så god!
Ja! Sånn, ja!
Ja!
I første sesong så var Elleve så sårbar og redd og...
Hun visste ikke om kjærlighet eller vennskap.
Papa!
I femte sesong vet hun om kjærlighet,
og hun vet om sinne, og hun vet hva hun føler.
Hun vet hvem hun er.
Hun har mange vennskap og mange hun er glad i, og jeg tror...
hun lærer om grunnlaget for hvordan det er å være menneske.
Det har vært den største lærdommen.
Neste gang du blir redd, trenger du kanskje ikke herr Hva.
Du trenger bare Holly den heroiske.
Hun gjør deg trygg, jeg lover.
- Skal jeg... - Noe sånt?
- Elsker den scenen. - Den er veldig fin.
Nesten som å snakke med en yngre versjon av deg selv.
- Ja. - Det er veldig fint.
- Hope, du skal være her. - Sitter jeg?
På videregående var vi sjenerte.
Vi hadde ikke mange venner, men selv da vi var små,
så Hope noe i oss med én gang.
Hun var en fantastisk dramalærer, og hun ga oss mye selvtillit også.
Vi ville ikke overlevd videregående uten henne.
Er rektor på plass?
Rektor er vel ikke til stede når du har møter her?
Nei, dette har vel med mental helse å gjøre, så...
- Det har det. - Vi burde prate først.
Men ikke på 80-tallet, da.
Hun var en stor inspirasjon for oss,
og det var spennende å få ha henne med i serien.
Selv på videregående
var de to mer fryktløse og høyere ansett enn sine jevnaldrende.
Gutta var veldig bevisste på hvor mye de hadde igjen å lære,
og de var aldri redde for å mislykkes, så de tok store sjanser.
Disse gutta dukket ikke bare opp av intet.
De har holdt på i 40 år.
De er foreldre som ikke sa at det er fjollete å kjøpe kamera til 3.klassinger.
Om vi vil ha en gullstjerne, hva er vi da?
- Stille! - Stille!
Bra jobba.
Hysj på naboen når dere går inn. Alle på én rekke.
- Har dere sett serien? - Ja, jeg har sett alt.
Jeg er midt i 2. sesong.
Den er bra.
De elsker faktisk å jobbe med barn.
Det passer energien deres.
De husker hvordan det var da fantasien gjorde alt dette for en.
De er fortsatt karakterene i kjelleren.
Det gjør dem til fantastiske filmskapere. Den barnlige undringen.
Og så går du bare på do. Det blir scenen vi har filmet.
- Har dere to toaletter? - Ja.
Så sprøtt!
Kamera går.
Vi hadde en tanke om at karakterene våre ville måtte legge barndommen sin bak seg.
Og så gi stafettpinnen videre til den neste generasjonen,
altså Holly og vennene hennes.
Det er interessant. Holly har liksom alltid vært der, men...
ingen brydde seg om henne.
"Kapittel to: Holly Wheelers forsvinning."
Vi er hos Wheeler.
Vi begynner med en demogorgon som brøler til Holly.
Holly venter ikke på den.
Hun slipper halskjedet sitt og løper.
Ok. Klar og vær så god.
Du er som Speedy Gonzales.
Hva?
Vet du hvem Speedy Gonzales er?
Så deprimerende. Greit.
- Føler du deg gammel? - Ja.
Klar og vær så god, Nell.
- Hva har skjedd? - Hva er det?
Hvorfor er du så skitten?
- Holly. - Stopper på øving.
Kamera går.
Vær så god.
Mamma! Mamma!
Mødrene i 80-tallsfilmer var ikke bare mødre.
Se på Sigourney Weaver,
og Linda Hamilton i Terminator. Hun er en helt rå mor.
- Mamma! - Det er bare et mareritt. Kom hit.
- Det er ikke et mareritt. - Stopp. Det var bra.
I første sesong er hun moren.
Så begynner hun å utvikle seg.
Utviklingen til å bli actionhelt er helt naturlig for meg.
Det er det eneste jeg har hatt lyst til å gjøre.
Stopp!
Det så bra ut.
- Mamma! - Nei, mamma!
- Kom igjen! - Opp.
- Gå, gå. - Vinen. Gå.
Hun må ut, faktisk.
Du sier: "Bli der."
- Bli der. - Bli der.
Holly, bli der!
Klarer du å bekjempe den?
Ja jøss.
- Jeg skal redde livet ditt. - Ja. Takk, mamma.
Det er det mødre gjør.
Blodet fra moren din vil treffe deg...
i ansiktet.
Beklager, det er ikke morsomt. Og så...
Og det var det. Så kommer den etter deg.
Du er så redd at du står bom stille.
Og så er scenen slutt.
Vi har alltid hatt lyst til å ha en kamp hos Wheeler.
Det har vi holdt et lokk på de siste sju årene.
Hva ville Karen gjort om hun så en demogorgon?
Hun er så lik Nancy.
Vi ville se villskapen i henne komme ut.
Klar og vær så god!
Løp, vennen!
Mamma!
- God timing... - Stopp!
- Stopp. - Jeg vet det.
Men timingen var bedre.
- Sant? - Mye bedre.
Det er så tilfredsstillende. Det ser ut som de blir skadet.
Ikke sant?
Jeg elsker det.
Det er sånt ingen tenker på, men som vil ha en effekt.
Seerne blir mer og mer inneforstått med hvordan vi klipper og limer ting sammen.
Det er klart, stille, ring bjellen.
Jeg elsker at brødrene skrev dette for meg.
De kunne skrevet: "Hun skriker av skrekk og løper."
Men hun står i den våte nattkjolen, klar til å gi den bank.
Hun blir til en kriger.
Hold deg unna datteren min!
Nei, mamma!
Vi stopper der.
- Kjempebra. - Hun er rå.
De har alltid skrevet sterke kvinner. Jeg elsker alt de ber meg om å gjøre.
Pass deg, Phil. Hun vil ha jobben din.
Man må stille kroppen og se ut på en bestemt måte.
Dra til helvete!
Jeg synes det er moro.
Det er mer spennende for meg enn å bare sitte og snakke.
Det er også bra, men det er godt å bevege på seg.
Jeg kommer.
Det er ikke Mad Max.
Jenter spiller ikke TV-spill.
Da jeg var yngre, visste jeg ikke
hvor mye det hadde å si å spille en slik kvinnelig karakter
i en såpass stor serie.
Nå som jeg har litt mer perspektiv,
så ser jeg at Max er et bra forbilde for jenter.
TED - SÅR KAREN - SÅR
Ta dette først og det litt nærmere, og så ser det ut som han...
Å ja.
For han blir spiddet, sant?
Ja. Så du forslaget?
- Den gikk gjennom ryggen der. - Det var det jeg så.
De sa: "Jeg tror ikke det. Da ville hun vært død."
Du ville dødd, ja.
- Bedre. - Jeg overlever.
Sånn.
Kan du ta et bilde?
- Så grusomt. - Slashy.
Ja, se der.
- Hvor mye demoblod vil vi ha? - Ganske mye.
De sporer demoen i Opp Ned ved hjelp av blodet.
Nettopp.
På noen måter er serien en hyllest til barndommen vår.
Vi liker tanken på at unge barn ser på,
og at de føler at dette kanskje er noe de ikke burde se.
Jeg vet ikke hva jeg skal gjøre. Jeg må bare ikke røre noe.
Jeg hadde et lite uhell.
Og så er dette kneet ditt her...
- Sånn? - Ja. Og foten din er her.
Vi ser føttene dine, telefonen, og så hånda.
Beklager, jeg skal bare røre foten din og kneet ditt.
- Ja. - Sånn. Det vil vi ha.
Få blod og vann på henne.
Det ser bra ut.
- Jeg vet ikke hvordan jeg overlevde. - Du burde vært død.
- Det er et mirakel. - Er det for mye?
Er det for mye?
Jeg tror serien og det å jobbe med den, ikke er for alle.
Det er ikke en typisk TV-serie, og det er sinnssykt mye jobb.
Men den tiltrekker seg folk som gjør alt på høyeste nivå.
- Har dere litt tid til Amy? - Selvfølgelig.
Kali... Jeg vet ikke hvordan det ender, men det burde være sterkt.
- Hun blir skutt. - Ok.
Et viktig punkt i historien.
Om hun blir skutt, så blir det nok i magen.
- Ja. - Det vil ta livet av henne.
- Ok. - Beklager å røpe det.
Nei da...
Vi vet jo hvordan det ender. Alt er planlagt.
Jeg må bare... Jeg må skrive det.
- Og vi har dårlig tid. - Ja.
Jeg jobbet sju dager i uken før, og det går ikke mer.
- Jeg har to barn nå. - Ja.
- Har dere barn? - Ja, men de er 40.
De er 40. Men dere husker hvordan det var.
Jeg jobbet da de var unge.
- Det er en tung karriere når man har barn. - Veldig.
Fordi det er så vanskelig og kan føles så tungt,
må man bare like utfordringer.
Alle liker utfordringer, og det får de.
- Beklager. - Nei, det går bra.
Vi har en uteplass.
- Nok en uteplass. - Ingen sak.
Så utrolig kult.
- Veldig kult. - Sinnssykt.
MAC-Z er vårt første sett på en uteplass. Det er så fett.
Jeg har alltid drømt om å filme på et sånt sted.
Dette blir bra.
Jeg husker da vi var barn og så en uteplass i Wilmington,
der de filmet The Crow. Jeg syntes det var så kult.
Da vi begynte, følte vi oss som barn.
Da vi bygde Wheelers hus, tenkte vi: "Tenk at vi får lov til dette her."
Man ser alltid for seg store uteplasser.
Det er et tegn på at serien er skikkelig stor.
Vi gjenskapte Hawkins sentrum, der MAC-Z skal være.
Det tok en evighet å bygge.
Da vi delte opp sesongen, visste vi at den ville deles i midten.
Vi ville ha et stort klimaks rett før pausen,
for vi visste at seerne skulle måtte vente på neste episode.
Men det ble enda større og mer komplisert enn vi kunne tenke oss.
MAC-Z blir den største
og mest utfordrende sekvensen vi har gjort.
Det er et godt eksempel på flere avdelinger som samarbeider.
Det hjelper at vi har jobbet med så mange av gruppesjefene. Vi stoler på hverandre.
De kommer ikke til oss med problemer. De kommer med løsninger.
- Hører dere meg? - Ja.
Vi har revidert eneren.
Jeg spiller den av.
Når demoene kommer og angriper, så ville vi ha én tagning.
Det må føles som om man er sammen med karakterene.
Ikke gi seerne noen pusterom via redigering.
Jøss. Ja.
Ja.
Det var kult.
Veldig kult. Ja.
Det er kult.
Dette blir enkelt. Ikke sant, Peter?
Burde ikke være et problem.
- Går det bra, Nel? - Ja, gjør dere klare til å filme.
Med tau.
Hiro må få liv i alt dette her.
Vi kan få en demogorgon til å gjøre alt vi vil,
for den er animert,
men med mennesker blir det fort mer komplisert.
Klar, gå!
Brødrenes viktigste ting var eneren.
Det var det vi konsentrerte oss om først.
Vi skal gjøre forberedelser i hele seks uker.
Det er som å sette sammen et puslespill.
Jeg håper det funker.
Jeg gleder meg. Jeg håper det går i hop.
Klar, gå!
En såpass stor actionsekvens
kan fort bli overrumplet av visuelle effekter,
men brødrene vil ha det praktisk.
De vil se det i virkeligheten, heller enn datagenerert.
Gå!
Stopp!
FORFATTERROM
Det er en større diskusjon som må tas
når vi tenker over hva som ligger forbi
karakterene og handlingsforløpet.
Serien handler om hvordan livet kaster ting på deg,
som man må overvinne.
Men det gjelder ikke bare å komme over hindrene.
Det er gleden av eventyret også.
Det er det folk ikke forstår når vi ikke dreper folk.
Vi har alltid tenkt: "Vi må ha det moro i serien,
ellers er det ikke den serien mer."
Da blir det bare deprimerende.
Det er derfor Elleve...
Vi har snakket om traumene hennes, og man må bare komme forbi det.
Jeg har alltid tenkt at hun representerer magi.
- Hun må bare dra. - Ja.
Hun må være borte for at de skal gå videre.
Døren til Narnia lukkes,
og så finner noen andre unger en annen dør til Narnia senere.
Men du drar aldri tilbake.
Du mister aldri den biten av deg selv, men du må vokse opp og gå videre.
Serien er så stor,
og det er så mange sider å filme at Ross og jeg ikke kan regissere alt.
Det er umulig. Det skjønte vi i første sesong.
Vi må enten skynde oss gjennom det,
og så blir ikke kvaliteten så høy, eller så må vi ha gjesteregissører.
Stopp.
Det skjedde noe sprøtt da Shawn Levy,
en godt etablert og vellykket regissør, som var produsent for oss, rakk opp hånda.
Han likte manusene og tilbød seg å regissere.
Vi filmer dette. Jeg stopper før vi går inn.
Fra da av hadde vi regissører med oss hver sesong.
- Nick. A-Cam? - Ja.
Der var du. Jeg tenkte at der...
Frank Darabont er en av våre helter.
Han har regissert noen av mine yndlingsfilmer.
Frihetens regn, Den grønne mil, The Mist.
Vi tok sjansen på å bli litt flaue og spurte ham
om han kanskje ville, og helt sikkert ikke,
men kunne det være mulig at han ville regissere noe?
Hvorfor ikke? Vi elsker den serien.
Det er et tilbakeblikk på de filmene jeg vokste opp med.
Og vær så god.
For det meste så er alt du ser på skjermen faktisk der i virkeligheten.
Det er en gammeldags måte å gjøre det på.
Du vil ikke skade ham. Du vil ikke slåss mot ham.
Du prøver å snakke ham ned.
Pokker ta!
Å bygge sett og skape et virkelig miljø som alle kan jobbe i
gjør det bare annerledes.
Men det er ambisiøst.
Matt og Ross skriver ikke enkle scener.
Vær så god!
Hver scene har flere lag med komplikasjoner.
Nydelig. Én til.
Det er det som gjør serien så spesiell,
men også noe av det som gjør serien en utfordring å filme fra dag til dag.
Len deg tilbake. Og...
Klart.
Vi går tilbake.
Når du snur deg mot henne, snur du skulderen din også.
Ja.
Ok.
Lyd er på plass.
Sadie.
Det ser bra ut. Fortsett.
Og der.
Sånn, ja. Det så veldig bra ut.
Dette er et åpenbart Orson Welles-triks.
De gjorde det i Citizen Kane. De gikk gjennom et neonskilt,
og så ble skiltet dratt fra hverandre idet kameraet gikk gjennom det.
Det var innovativt i sin tid.
- Et trylletriks. - Ja.
Hva skjer i Avgrunnen?
Jeg føler bare at
det er et løfte om en slags kamp der.
Hvordan gjør vi det?
Det kule er det digre monsteret.
Det er det som er nytt.
Vent, vi har VFX-testen.
Om du vil at tenåringene og Will skal møte den gigantiske hjernesugeren,
så må de stå her når den vekkes.
Den reiser seg som en stor edderkopp, og den kan jage dem.
En slags jakt.
Jeg vet ikke hvordan det ser ut.
Den løper bare forbi dem.
Gjengen har sagt til meg, og de har et poeng,
at de vil ta del i den kampen.
Finn spesielt sa: "Ikke gi meg en lysestake."
Greit nok.
Han vil ha en pistol, og jeg tenker: "Helst ikke."
Nei.
Føles det som om alle burde være inni brystkassa?
Jeg tror det.
Selv om det er monstre som angriper, bør de løpe inn i brystkassa.
Få ungene ut.
Det er en versjon der tenåringene blir på utsiden.
De har våpnene.
Om de må slåss mot demoer eller hva enn som kommer,
så må de hente ungene.
Det må være monstre i Avgrunnen.
- Enig. - En demogorgon, en flaggermus,
en hund, noe sånt.
Det er vilt om det ikke er noe der.
Det er helt vilt i MAC-Z.
Det er et stort klimaks.
Det er det fordi
- seks demoer angriper samtidig. - Det er mange.
Jeg føler kanskje bare at...
Jeg lurer på om folk har gått lei av demoene.
Ja, det er greit nok.
Så slitsomt, ikke sant? Dette er vilt.
Det er mye.
- Hei! - Hva skjer?
Hva skjer?
Finnster sa at du er rå i denne scenen.
Han er det. Hvordan går det?
- Bra. Hva med deg? - Slapper av.
- Bare chiller. - Sparker demogorgon-rumpe?
- Ja. Alt bra med manus? - Ja.
- Det blir fett. - Blir det?
Det blir ganske episk.
- Må jeg løpe igjen? - Det må du absolutt.
Når du svetter, sier jeg ifra.
- Jeg har trent. - Støv i trynet.
- Det blir intenst. - Så kult.
- Er det sånn vi gjør det? - Er timen i gang?
- Ross, hvor skal du? - Hvor som helst.
- Det funker. - Vent...
Vi går bare gjennom det viktigste.
Vi ser for oss at de deler seg opp.
Det er to lag.
De stopper Avgrunnen, og nålen stikkes gjennom.
Men problemet blir at vi ser undersiden av Avgrunnen.
Det er masse røtter under jorda.
Det er som et membran.
Vi må bare selge dette rotsystemet, som drar i alle retninger,
og så må vi selge at det er en revne over.
Vi har Avgrunnen, med fjell og flytende steiner,
og så har vi Opp Ned-versjonen,
- med fjell og steiner. - Nettopp.
- Og himmelen i Opp Ned. - Nemlig.
Om du går gjennom skyene i Opp Ned, treffer du på steiner som står opp ned.
Ja. Når det beveger på seg, så flytter steinene på seg også.
- Og så er det siste kampen. - Ja.
Det var en kamp i midten som vi strøk, så dette er bare de siste...
Så har vi helikoptereksplosjonen.
Så er det siste kampen,
med hjernesugeren og alle de Vecna-greiene på innsiden.
Vi prøvde å ikke gå for langt.
Det vil endre seg etter hvert som vi fortsetter å skrive.
Greit. Jøss.
Takk.
Jeg vet ikke om jeg må slå alarm
med tanke på hvor mange dager vi må filme,
bare etter det møtet der.
Jeg tror det.
Jeg vet ikke om du også trenger å slå alarm om noe.
Jeg får ikke alt ferdig i tide.
Vi må bygge innen 3. juni
for å rekke å gjøre ferdig smertetreet innen november.
Settet er som en skapning.
Det skal bevege på seg.
Og så hiver de ut et nytt konsept.
Røttenes egenskaper og membranene.
Må vi ta det med i betraktning?
Alt avhenger av regien.
Vi skal få et manus, og det blir...
Så er det de andre 70 % av opplegget vi ikke får gjort rede for.
Ja, nettopp.
Hvorfor må de være i ørkenen?
Fordi de løper gjennom et hulesystem. Henry løper etter dem.
De løper ut av en hule, og så inn i en ørken.
Så vet jeg ikke hva som skjer.
Vi rekker ikke å få siste versjon av manus, og må bare basere det på samtaler.
Vi må bare finne ut av det.
Og det må være kjempebra.
Skjønner du? La oss ikke glemme den biten.
- Vi bæsjer ikke på leggen mot slutten. - Det er det jeg sier.
Ikke at vi har gjort noe halvveis hittil.
Det blir ikke bare "bra nok". Vi hører aldri det.
Det vil vi jo heller ikke.
Vi har fått verbal forklaring på episode åtte.
Hovedtemaet i dag er smertetreet i Avgrunnen.
Det er et stort sett. 40 meter langt og 25 meter bredt.
Vi har alt kjøttet og innvollene.
Bein som stikker ut. Alle senene.
Ranker. Tjukke, svarte blodårer.
Det er så merkelig. Vi er bak ribbeina på et monster.
Hva heter han med nesa som vokser?
- Pinocchio. - Pinocchio.
Det er som når han havner inni en hval.
Dere har 16 uker på dere.
Vi kan nå få igjen masse plass som vi behøver.
Alt som skjer i åtteren får ikke plass, med mindre vi tar noen sett fra hverandre.
Vi har absolutt utfordringer.
Jeg begynte i andre sesong. Sesongen vokste og ble større.
Tredje var større. Fjerde, enda større.
Du må vokse med serien.
Vi har et smeltende kontorbygg.
Jeg vet ikke hva jeg skal si.
- Dette ser ganske fint ut. - Det er det nyligste.
- Det var det jeg så for meg. - Det er fint.
- Vår favoritt. - Ja.
Det er som...
Og blandingen av alt det brune.
De gråtende fargene.
Hva enn som ligger under, lekker også ut.
- Jeg liker det. - Ser bra ut.
Hva er dette her?
Det er formet skum under flytende skum i tre ulike tettheter.
- Dette er en... - Det var det jeg trodde.
Og så er den limt sammen med gummispray, og så malt.
- For et opplegg. - 12 trinn.
Det blir en jævel... ja.
Det er det vi har gjort til øvre etasje,
der Jonathan og Nancy oppdager en mer dramatisk smeltet del.
De går rundt hjørnet her. Dette er ganske smeltet.
Ideen ble født på grunn av samtalen mellom Jonathan og Nancy.
Vi må sette den i en situasjon der de føler at de skal dø,
og så tvinger det dem til å ha en følelsesladet samtale.
Det står så mye på spill fysisk at følelsene også vokser seg større.
Vi jobber baklengs fra det.
Den vårferien, da du var i Lenora,
så måtte jeg ikke bli for å jobbe.
Jeg trengte bare rom.
Det må fortsatt være et oversvømt sett,
altså en 80 cm dyp...
Du kan fylle den opp så mye du vil.
Vi må bare gjøre det praktisk.
- Det er ikke billig med VFX heller. - Det er nesten umulig.
- Vi må ha vann. - Det blir minneverdig.
- Sprøtt som det er. - Ja, det blir kult.
- Sean får mareritt. - Jeg vil ikke være her når vi filmer.
- Den scenen blir så bra. - Ja.
Da jeg leste manuset, gikk mannskapet forbi og spurte: "Har du lest det ennå?"
Som om de visste...
Det er ikke det at brødrene prøver å utfordre oss.
Jeg tror bare de stoler på oss.
Ellers ville de ikke skrevet inn et smeltet rom.
Det vil smelte fra veggen, så det må dryppe.
- Ok. - Tyngdekraft.
- Opp. - På kne først.
- Ok. - Jepp.
Det er veldig flaks at alle avdelinger samarbeider så godt.
Vi, sminke, garderobe kommer alltid sammen og sier:
"Hva har dere? Fordi vi har dette.
Funker det sammen? Hører det sammen?"
Du kunne tatt det langt, men da ville det tatt bort fra det fine øyeblikket.
- Hei, dere. - Hei.
- Ser bra ut. - Veldig.
Takk.
Det ser ut som dere har malt et hus.
Du store. Ok.
Amy, er det sånn du tenker når de...
Ja, synes du det er for mye?
Det kan være før de vasker seg på Squawk.
Nei, jeg tror det må være sånn.
Men når Shawn filmer den scenen...
- Ja. - Ikke sant.
Vil du at Natalia skal se sånn ut når hun har den dype samtalen?
- Ja, litt. - Vi skal øve. Kom ned...
- Matt, vi må... - Ok.
Kan dere bare se på hverandre? Ok.
Det er så vanskelig å gjøre det baklengs.
Til syvende og sist
bryr seerne seg mest om karakterene og ikke alt oppstyret rundt.
Men det endelige målet er å føre de to konseptene sammen.
Maks følelser og maks oppstyr, som kolliderer med hverandre.
IKKE SPIS
EKST. HAWKINS LAB - TAK
Det fine med å være skulptør er å få bruke begge sider av hjernen.
Vi lager kjempeelegante linjer og vakker visuell kontrast,
men vi bruker også
struktur og det praktiske, ting som beveger på seg.
Det fins mål og mening, og disse tingene har liv.
Vi jobber ofte med serier der skulptører bare får lage en hule.
Så ser man ting som Stranger Things og tenker: "De lager faktisk kule ting.
Jeg vil gjøre det."
Mitt midlertidige mål er å gjøre ferdig alle 12 kolonner mot slutten av juli.
Sean liker denne teksturen her.
Jo større, jo bedre, med denne dragehudaktige effekten.
Jeg synes det er ubehagelig å spille karakterer som er for glade.
Du må ha empati for karakteren din og kunne føle for dem,
for å kunne kjempe for dem og spille dem.
Om du virkelig engasjerer deg, så har du et gullkorn i vente.
Vi har fått besøk. Hvordan går det?
- Det går bra. - Å ja. Hva synes du?
- Det er flott. - Ja.
- Det er veldig formbart. - Ja.
Kan jeg se noen uttrykk? Ja.
- Ja. - Fy fader.
Perfekt. For du er fortsatt Vecna. Bare Vecna 2.0.
- Hvordan føles det? - Bra.
Det føles helt likt. Jeg vet hvor mye jeg må gjøre.
- Bevegelsene. - Nettopp.
Det ser nydelig ut, Barrie. Jeg vil ha noen nærbilder.
Vi har glattet ut det meste,
men vi har prøvd å gjøre denne kullsvarte fargen mer matt.
Det er visse deler av huden som er mer brent, og så er det mer friskt blod...
Ja, det er fint.
Jeg hadde noen bra tanker i går.
Det er veldig interessant at han mener han har kommet hjem.
Han kunne dratt hvor som helst. Dette er et valg.
- Ja. - Han vil dra hjem.
Han bor i det samme huset. Det blir nesten som...
en perfekt visjon av det han ville at det skulle være.
Det gjør det så menneskelig.
Ja. Og det du ville at din far skulle være.
Og dette er mine... Jeg hadde ingen venner.
- Bare Patty var snill mot meg. - Å ja.
Det er bra. Det liker jeg.
Det er sånn, ikke sant? Det føles mye mer virkelig.
- Og trist. - Ja.
Og det gir det betydning.
I fjerde sesong, da Vecna kom som den store skurken,
ba brødrene meg om å designe den skapningen.
Vi må ha gått gjennom kanskje hundre ulike utseender.
Alt fra en person som er fullt påkledd med kappe,
til en som var full av sår.
Og så til slutt brukte vi ranker som en slags sykdom på ham,
og så falt det på plass.
MAC-Z i fjerde episode,
der Vecna kommer ut av porten, det blir ikonisk.
Brødrene elsker å bevege kameraet på en uttrykksfull måte.
Det er sjelden en scene der det ikke er et ambisiøst
eller utfordrende element som må avklares på forhånd.
Vi liker å holde kamera nær folk fordi det føles mer intimt.
Vi er kanskje rundt 1-1,5 meter unna,
som når man snakker sammen.
Men så må man bruke en litt bredere linse
så man ikke er sånn. Da ser du også mer av bakgrunnen.
Med kampen i MAC-Z tok vi det ett skritt videre
med et 18-mm kamera.
Du kommer nærmere skuespillerne, og du kan sanse miljøet rundt dem.
Er det greit om vi går gjennom det sammen?
Selvfølgelig.
Jeg hadde et møte med Hiro for å forstå koreografien hans
og prøve å lære meg den på forhånd.
Hvordan får du et kamera gjennom de stedene
og ikke skumper borti noe, og gjør det perfekt?
Brødrene vil ha perfekte kamerabevegelser hver gang.
Det står en vakt og sier: "Kom igjen."
Han blir kverket. Så går vi opp...
Jeg tok dans da jeg var liten.
Jeg visste at jeg måtte være forberedt fysisk og mentalt.
...ut bak Humveen.
Kikk ut...
Og så...
Det er bare koreografi.
Om partneren din er skuespiller, må du forvente alt de gjør.
Ok.
Fy søren.
Fett.
Jeg må begynne å forstå
hvordan øvelsesperioden vil se ut i forbindelse med MAC-Z.
Vi har veldig få stuntpersoner.
Det er en enorm scene.
Jeg vet ikke om jeg får tak i så mange folk.
Det er 78 militærstatister og 50 stuntpersoner.
Er dette det dyreste vi har gjort?
Vær så god!
Hopp, klar og gå!
Der er alle de som bare dukker opp.
Det ser ut som de venter.
De må løpe forbi noe.
Kanskje lastebilen?
Skal vi bruke spesialeffekter i det hele tatt når vi øver nå?
Ja.
Vi prøver å gjøre en versjon av en generalprøve.
Setter alle elementer på plass. Da har vi øvd så mye vi kunne
før hovedenheten kommer om to uker.
Begynn å rydde bak. Takk. Vi skal øve.
- Er det tungt? - Ja.
- Det er dødskult. - Fy faen!
Stopp.
Det er bra.
Hvordan går det med deg?
Ser du barna?
- Det ser bra ut. - Ja.
Jeg tror vi nesten kan spre den enda litt mer den veien.
- Ok. - Ikke sant?
"Kapittel fire: Trollmannen."
En stålplate rykker plutselig oppover med et tordnende brak.
Soldater gjør klar geværene.
Geværene ut. På plass!
Vi har aldri gjort noe så komplisert,
og vi har aldri brukt så mange mennesker i én sekvens.
Det må være storslått,
men vi undervurderte nok hvor komplisert det ville bli.
Når den siste demoen kommer, så hopper den ut der og moser en vakt.
Når han er most, så løper dere dit.
Det er en demo der og der.
Og når denne demoen tar alle disse, så har dere stoppet her.
Ramirez går forbi. Da skal du si: "Ok."
- Du prøver å komme deg ut. - Ja.
- Hvordan går det? - Hei.
- Vi former starten. - Ja, flott.
- Men du må hjelpe oss med... - Nei, jeg vet. Det er...
Lyd klar her, på plass.
Første gruppen ser på.
Øvelse!
Se nå. Giancarlo, Alyssa, følg med på stuntpersonene deres.
Hopp! Klar og hopp!
Pass opp!
Utrolig ambisiøs sekvens.
Fem tagninger som skal se ut som én lang tagning.
Trekk dere ut, og så løper dere.
Jeg tror eneren kommer til å fengsle folk.
Spenningen stiger fordi du alltid er med karakterene.
Det er ingen dekning eller klipp.
Alt skjer der og da.
Bare gå bort.
Nå skal vi ha vår første øvelse. Gå vekk om du ikke må være her.
Det er nok folk her som det er.
Klar, og Justin.
Hopp!
Jeg er usikker på denne replikken,
og om... Du hoppet over den i forberedelsene,
men vi må ikke gjøre det sånn, for du må jo ha et øyeblikk med barna.
Jeg vil prøve det som vi tenkte, akkurat her.
Kjør!
Vi stikker. Bare se ned. Er det forstått?
- Demo! - Klar. Tre, to, én, gå!
Dukk!
Karakteren min må lede ungene forhåpentligvis i trygghet. Det er gøy.
Mike får være en leder. Det er lenge siden vi så det.
Hør på meg! Se på meg!
Bra etterligning.
Takk. Jeg skulle vært skuespiller.
- Bare vær stolt av det du er. - Jeg... takk.
Klar og vær så god!
Vi skal komme oss ut, ok? Hold dere i nærheten og se på meg.
- Demo! - Tre, to, én, gå!
- Ned! - Pass opp!
Det føles litt dødt der.
Oi sann.
Kutt.
Har noen sagt at du kanskje skal se deg tilbake?
- Jepp. - Monstre overalt, geværild,
du vil ikke høre det, men se for deg pang, pang, overalt. Kaos.
Soldater roper og skriker.
- Skjønner. - Ok.
Du er i en krigssone.
Hva gjør han der som bare går rundt der?
Igjen så ser de en demo vi ikke ser.
Herregud. Det er bedre. Hva synes dere?
Det kunne vært bedre.
Dra det tilbake til dødpunktet der.
Jeg tror du bare må male inn folk.
Det er så tomt.
Det er en demogorgon der også.
Og så går den dit. Dit?
Så sier jeg klar og blir her.
Bli der, så skal jeg stå bak deg.
Klar, og vær så god!
- Tre, to, én... - Vær så god!
Stopp.
Nullstill!
- Hei, Hiro. - Ja.
Andre gangen var sen.
- Jeg kommer tidligere. - Takk.
Klar, og vær så god!
- Tre, to, én, gå! - Hva, nei, hei!
Vær så god.
- Kutt, kutt. - Kutt.
Kamera går.
Tagning åtte.
Dette kan ikke ta lenger tid enn i går.
- Tudor må si action. - Ja.
Jeg sier tre, to, én, gå.
Dere må reagere, men også være raske.
Her, kameraet kommer opp.
- Vi fant ut av noen andre problemer... - Ja.
Jeg tror vi har løst alle problemer som vi har skapt. Her.
Ok. Radio Shack. Om vi er raske, så kan vi komme oss dit.
Gå inn i tunnelene og kom dere vekk herfra.
Jeg vet ikke om det var like intenst der.
Noe som føltes...
Levende? Eller kjeder vi oss?
Er dette ti eller noe?
- Dette er åtte. - Åtte?
- Åtte. - Åtte.
- Stopp! - Vi må leve med den lille klumpen.
- Vi flater den ut. - Ja.
- Man ser den knapt. - Ok.
- Var åtteren best? - Ja.
Alle syntes åtteren var best da vi gjorde det.
Når man ser en sånn sekvens på papiret, tenker man: "Det blir umulig."
Men vi klarte det.
Halve jobben nå er å være meteorologistudenter.
Kanskje vi er heldige.
- Ja, det er uunngåelig. - Ja.
Like greit, for nå må de også gå her.
Mike, begynn å få dem opp til 14-15, ok?
Greit, stuntfolk.
Vi skal ta alle sammen til venteområdet i 14-15.
Nei.
Tullete vær.
Det er helt tullete.
De siste ni av ti kveldene her har det vært torden og lyn.
Ja. Jeg tror onsdag var eneste dagen vi ikke hadde noe vær.
Og så, når du løfter dem...
Med én hånd.
Og vær så god.
Og tre, to, én, gå.
Og slipp.
Ja. Å, ja.
Greit, kutt.
Ikke dårlig.
Går løs på demoen. Du ser ham.
Så begynner du å bevege deg ditover.
Å faen.
- Adrenalinet pumper. - Ja.
Vi er her hver bidige kveld og gjør så mye kult.
- På rekke og rad. - Store actionsekvenser.
Vi har ikke tid til å summe oss.
Flammer kommer opp. Ikke lenge til vi er i mål nå. Takk.
Klar, og vær så god.
Ok, kutt.
Kutt. Spar den.
Det er så mye jeg har gjort i år som jeg aldri har gjort før som skuespiller.
Will har alltid vært en svekling,
han blir alltid gjort narr av, og han føler at han er annerledes.
Og denne sesongen klarer han å kjempe mot dette monsteret,
men han har også indre demoner med tanke på seksualiteten sin.
Han blir på en måte en superhelt.
Jeg følte meg nærmere Vecna denne sesongen.
Å vite mer,
å kunne be om det
og ha tilgang til det har vært lettere og mektigere.
Jeg beskrev det for Noah.
Vi kan ha vakre øyeblikk der vi går utenfor oss selv.
Jeg presser ikke. Jeg prøver ikke.
Jeg... tvinger det ikke frem.
Og du føler at du har blitt et fartøy.
Etter alle disse år,
så får han endelig muligheten til å overvinne alt sammen.
Det er gjennom kjærligheten for disse menneskene at han kunne finne kraften.
Jeg vet ikke. Jeg synes bare de skriver det så kult.
Vecna senker hånden, Will faller på hender og knær.
Will hiver etter pusten og er blek av sjokk, og Vecna går sin vei.
Han går gjennom porten og forsvinner inn i Opp Ned.
Will løfter armene sakte, og demogorgonene løftes opp av bakken.
Det er han som gjør det.
Mike, Lucas og Robin stirrer i sjokk
mens monstrene blir drept av en voldsom kraft.
Will faller ned på kne midt i den brennende slagmarken.
Øynene hans blir normale igjen. Han ser rolig og sterk ut.
Han har kontroll. Han er en heksemester.
Det har vi filmet.
Det er ferdig.
- Dette er dag 118, tror jeg. - 17.
Hundre og sytten. Da er vi halvveis.
Det er bare seks måneder igjen.
Se på alle lappene.
Vi prøver å få oversikt over resten av sesongen og forstå den.
- Men har du manuset? - Nei. Det har vi ikke.
Greit, jeg sier ifra.
- Episode seks, kirkegården. - Kirkegården.
Hoppers hytte, seks og sju.
Hawkins bibliotek. Blåskjerm, Holly faller.
Sju, så er vi i Creel-huset og seks...
Squawk, sju, og hulen, seks.
Onsdag blir opptaksdag åtte. Grotte.
- Episode åtte er rød. - Spennende.
Rødt for rød alarm.
RØDT TOMROM HULE
Spennende dag i dag.
Vi filmer episode 8, som ikke er ferdigskrevet.
Røpealarm. Vi vet ikke helt hva som skjer.
Alle på settet går rundt med røde manussider.
Man må ikke hoppe ut av historien for mye fordi det vil forvirre skuespillerne.
De har ikke opplevd visse ting ennå.
Men sommerdagene fra episode åtte må filmes nå.
Jeg har ikke lest gjennom åtteren. Og vi filmer den nå.
Jeg har aldri gjort noe sånt før.
HÅRSTYLISTSJEF
- Det er så rart å hoppe til åtteren. - Ja.
- Liker det ikke, om jeg skal være ærlig. - Man må bare gjøre det man må.
Sånn. Klar, og vær så god.
Kom igjen, vi må løpe.
- Kutt. - Kutt.
- Igjen. Sånn. - Bildet er oppe.
- Kamera går. - Kamera går.
Du må lade den sånn.
Nei, ikke så nært.
Vent, Avgrunnen er...
Beklager, Avgrunnen er... Hilary, har du den tegningen?
Det er Hawkins, det er Opp Ned.
- Det er kjøttveggen. - Herregud.
Og så har vi... Avgrunnen er her.
Avgrunnen er... Vent litt.
- Den er i himmelen. - Ja.
Er det basert på... en vitenskapelig teori?
Det er veldig realistisk.
Har dere snakket med en konsulent?
Dere ser det når dere leser åtteren. Den blir nok 120 sider lang.
- 115 kanskje? - Det er ikke mulig.
Vi må redusere det.
Vi blir konstant presset
av produksjonsteamet og Netflix om å gjøre ferdig episode åtte.
Det har aldri vært så vanskelig å skrive noe før.
Ikke bare fordi manuset måtte være bra,
men det er også så mye styr rundt serien nå.
Vi brukte veldig lang tid på å skrive denne ene episoden.
Vi delte den i biter, og gjorde den så bra som den kunne bli.
Det å være ærlig og oppriktig har alltid fungert for oss.
"Kapittel seks: Flukten fra Camazotz."
Vi går over til hodet til Max. Hodet går opp og ned.
Lucas bærer henne nedover gangen. Boomboxen henger over skulderen hans.
Jeg føler med deg. Det må være så fælt.
Vi skal starte dagen med en stor og komplisert ener.
- Blir du sliten... - Sier jeg ifra.
- Kamera går. - Sett.
Sett og... heis.
Veldig ofte når du regisserer,
så er jobben din å gjøre den tingen bedre enn den er i manuset.
Kom igjen!
Men disse manusene, fra start til slutt, fra 2014 til nå,
har alltid vært så latterlig bra at jobben min bare er å yte dem rettferdighet.
- Kutt! - Kutt.
Caleb er rå.
Dette er ikke enkelt.
Se på det der. Flott.
- Hvor mange tagninger... Seks? - Ja.
Ja.
- Det er bra. - Det er seks, dere.
Jeg vet hvordan jeg skal klippe det. Bra jobba, alle sammen.
Alle serier har en rytme.
- En frekvens. - Grønn er Caleb.
I scenen kjenner du ikke rytmen før du gjør det.
Det er kjemien som skuespillerne får ut av det.
Regissørene fører deg også hit og dit, og så lager skuespillerne rytmen.
Vi vil gjøre dette først. Og så tar vi eksplosjonen.
- Du må merke dem. - Det skal jeg.
Zulu, er det for sent å spørre om det fjerde vinduet kan knuse?
- Aldri for sent. - Mottatt.
Jeg gjør det.
Et spørsmål.
Det har ikke blitt diskutert i scenene våre.
- Ingen vet at vi dater. - Nei.
- Ikke Caleb heller. - Nei.
Kan jeg bare...
Jeg vil hviske i denne scenen.
- Ja. - Jeg vil gjøre det sånn.
- Ja. Greit. - Er det ok?
Ja. Det står at dere tar hverandre i hånda.
- Det kan vi. - Ja.
- Det ville vært her. - Flott.
- Bra. Vi gjør det. - Kult.
Greit, gjengen. Det blir rotete, men la oss filme det.
- Siste overblikk nå. - Jeg gjør alt klart.
Tre, to, én, gå!
Når de er ferdige med de vinduene, skal jeg kaste mer skrot på trommelen
så jeg får ting der bak.
Du kan gå, Stephanie. Bredere her.
Kanskje vi kan få litt av det blodet her også.
- Ok. - Til og med der. På begge sider.
Det skulle bare være en sprengt tørketrommel, men så sa folk:
"Om vi sprenger tørketrommelen, så burde vi knuse vinduene her."
Det er ikke ofte at du er med i en serie
med så mye fleksibilitet og fantasi.
BAK - NIVÅ 6 - VENSTRE
INTERIØR - SMERTETRE
Siste.
Hei, dere.
Smil.
Er det bittersøtt?
Bittersøtt. Dette har vært livet vårt de siste seks ukene, og nå er det over.
Over til neste fase.
Hei, Adam, over rekkverket rett bak deg.
Snu deg.
INTERIØR - HAWKINS LAB - SMELTET ROM
Nancy, føles det bedre å si "dritt" eller "greier"?
Jeg føler at hun aldri har bannet. Men jeg kan ta feil.
Ja, men når hun banner, så banner hun.
"Er det bare meg, eller blir disse greiene tykkere?" Bra.
- Klar! Kjenn på det! - Tre, to, én, gå.
Gå, gå!
Gå!
Det er ikke bare deg!
Noen!
Hjelp!
Kutt.
Denne gugga?
Herregud, helt ærlig...
Den er ikke ekkel nok.
Den ser litt tynn ut.
De later som ganske bra.
Vi må bruke mer VFX enn jeg trodde.
Det som er skikkelig trist,
er at det vi testet i mange måneder så mer guggete ut.
Det ser bare ut som vann.
Det er ikke litt riktig engang.
Det som er med å regissere og lede,
er at du kan forberede deg så mye du bare vil,
men når du står i det og det ikke funker,
så kan du ikke bare bryte sammen.
Du kan ikke gi opp. Du kan ikke koble ut.
Vi må filme i dag. Og historien må bli bra.
Jeg vet at det er klippingen som blir avgjørende her,
og ikke det vi gjør på settet.
Jeg stuper rett inn i Jedi-problemløsermodus.
Jeg filmer denne vinkelen. Jeg holder denne til jeg løser problemet.
Om jeg setter dem sammen og det er alt folk ser,
så vil de aldri vite at vi mislyktes i dag.
Det var herlige bilder.
Ja, det var dumt. Det er ikke... Faen.
Du er der vi var i går klokka ni.
- Se på stresstallene mine. - Er det bare i dag?
- Jeg har vært stresset i 3,5 time. - Hvorfor går det så høyt opp her?
- Du var avslappet i dag tidlig... - Jeg sov.
Jeg ble stresset så fort jeg våknet.
MANUSLESNING, EPISODE 8
La oss lese den siste episoden av Stranger Things, da, dere.
Kom igjen, alle sammen.
Vi har sittet på nåler i et år.
Det var tortur.
Når vi leser den episoden, blir det offisielt slutten på barndommen vår.
Slutt å jukse, Brett.
- Hæ? - Ikke juks.
- Kan vi ikke jukse? - Leser vi sammen nå?
Ja. Jeg tror vi bare skal...
hoppe i det.
Vi ble ferdige på onsdag. Dette er helt ferskt.
- Tale! - Ja.
- Tale? - Ja!
Vi har tenkt på det. Jeg bare føler at...
alt vi vil si om opplevelsen og serien
og karakterene og alt sammen, det står i manuset.
Vi er ikke like gode til å snakke som vi er til å skrive.
Jeg tror vi bare burde lese det.
"Kapittel åtte: "Rett side opp." Der. Ok.
Vi er utenfor MAC-Z. Stjernehimmel. Revnen er like under.
Hinnen er fortsatt revnet etter at den lastebilen kjørte gjennom den.
Ettersom den enorme planeten fortsetter å stige ned på Hawkins,
får vi et siste tittelbilde.
Og så...
Steve gisper. Han henger i lufta.
Nei!
Men kameraet avslører
en sterk hånd som holder ham fast. Jonathan. Han tok tak i ham.
Henry prøver å finne Elleve i stua.
Et anspent øyeblikk, der Henry studerer søsteren sin for første gang på lenge.
Stemmen hans skjelver av sinne.
Hvor er de?
Hos Max. Trygge.
Vecna dukker opp bak Hopper, så vidt synlig i tåken.
Hopper aner ham og begynner å skyte.
Men kulene treffer ikke Vecna.
De går gjennom isolasjonstanken. Vann renner ut av kulehullene.
Han løper frem i panikk.
Han åpner tanken og finner Elleve i det blodige vannet.
- Nei. - Kroppen hennes er beskutt.
- Han hamrer i glasset med pistolen. - Nei, nei. Fy faen.
Jeg trenger en sånn pistol.
Nancy tenker og sukker. Hun gir Mike en Magnum-pistol
som er ladet med røde kuler. Mike kan ikke tro det.
Fy faen, takk!
Hun går videre. Mike sklir på bandolæren.
Det er nødbluss.
Da du fant meg i skogen, var jeg bare barnet.
Jeg var redd. Jeg forsto ikke verden.
Jeg forsto ikke folk.
Men du tok meg inn og oppdro meg.
Du beskyttet meg. Du ble min far.
Ikke gjør det. Vær så snill.
Du må hjelpe dem å forstå.
- Hjelp dem å forstå valget mitt. - Men jeg forstår det ikke.
- Jeg elsker deg, Mike. - Ikke forlat meg, Ell.
Gjennom hulkingen skriker han høyt.
Ell!
Lucas tar Max rundt livet.
Nå er du iallfall rask på avtrekkeren.
Kan ikke noe for det. Du ser bare så sexy ut nå.
Og du ser teit ut nå.
Et smil, og så kysser de, og så kliner de. Å ja.
- Glem det lakenet, da. - Lyset må spres.
Dette er ikke Gudfaren. Ett siste forsøk.
Du får ett siste forsøk, Jonathan!
Drit i denne skolen. Drit i systemet.
Drit i konformitet.
Drit i alt og alle som prøver å holde oss fra hverandre,
for dette er vårt år.
Han gir signal til bandet, som spiller "At Last" av Etta James.
Før Joyce forstår hva som skjer, står han på kne.
- Herregud. - Oi da!
Han holder en beskjeden, men fin ring.
- Herregud! - Å faen.
Joyce Byers...
Joyce Byers.
Vil du tilbringe resten av ditt liv
med en gammel, sliten, sta og gretten jævel
som elsker deg veldig høyt?
- Hun får tårer i øynene. Nikker. - Gud.
Ja, det vil jeg.
Hopper reiser seg og rekker ut hånda.
På MAC-Z leter Mike og Kay etter Elleve, og vi ser mot Radio Shack.
En usynlighetsformel.
Radio Shack-døren åpner seg som om det var et spøkelse. Det er Elleve.
Alle gråter nå, men øyeblikket går i knas
når Karen hiver opp kjellerdøra og roper:
- Herregud! - Å, Karen!
Hva skjer? Lasagnen blir kald.
Mike står øverst i trappa og ser på Holly og vennene.
Lyden av prat og latter fyller kjelleren.
De er akkurat som han og vennene hans den gangen.
Et trist øyeblikk der Mike tenker tilbake på barndommen.
Så svinner tristheten hen, og han smiler.
Han går sin vei og lukker kjellerdøren.
Serie slutt.
Kult.
Takk.
Fy søren.
Nå må vi bare filme det.
Det var så forløsende å skrive den siste scenen,
og det var vanskelig
å skrive de aller siste replikkene som disse karakterene ville si.
Jeg husker mest av alt at jeg skrev "serie slutt".
De ordene hadde størst innvirkning på meg.
Og vi gjør det mens vi filmer.
Hvorfor det? Å nei.
EKSTERIØR, RØD ØRKEN
Vi er stolte over at serien alltid har, gjennom ni år,
tatt store sjanser i historiefortellingen.
Jeg tror folk liker hvor ekte serien er.
Det er sånn serien ble til i utgangspunktet.
Vi lytter bare til magefølelsen, og når det føles riktig, går vi videre.
Artistene jeg ser opp til er først og fremst tro mot seg selv.
- Hva er dette? - Bare masse skrot.
Dette er en helt unik serie.
Vi har fått en mulighet
til å bygge utrolig mange sett av høy kvalitet.
Det er sjeldent nå til dags.
De fleste andre serier bygger bare en liten mengde,
og så er alt annet VFX,
men det er viktig for dem å ha et fysisk sted å boltre seg på.
Vi må høre med brødrene om hvor dette blåe går, og hvor langt det er.
- Ja. - Det er liksom...
- Det er... - Ja, det er...
Det blir litt vanskelig å forstå hvordan det henger sammen.
Jeg tror vi tenker rundt minst 18 meter blått,
18 meter blått der, og 18 meter blått der.
Ja, så klart jeg er stolt.
Det er en utrolig bragd
at dette ikke har gått helt av hengslene.
Det føltes som at det kunne det.
Jeg vet ikke hva vi gjør etter dette.
Alt fremover blir bare kjedelig.
Hva skjer?
- Corey, kan du vise forberedelsene? - Se her.
- Natalia som Ripley. - Fy søren.
- Ja! - Vi tok ikke med nok våpen.
I første sesong sa vi at alt måtte være praktisk.
Men nå er monsteret på størrelse med tre bygninger,
så vi må så klart bruke effekter.
Vi er der ute med skuespillerne.
Vi er ikke på en scene.
Jo mer praktisk det er,
jo lettere er det for alle å gi seg hen i en scene.
Å nei! Å nei!
Ja! Dritkult.
Vi må stikke.
Noen ganger animerer de ansiktsuttrykk eller bevegelser.
De spår hva du skal gjøre.
Men vil du jeg skal se sånn ut der?
Det er ikke målet, men det kan være litt:
"Jeg vil finne det ut når jeg kommer dit."
- Fiks ferdig. Takk. - Sånn. Klare?
Tre, to, én, vær så god! Pang!
Pang!
Og... pang!
Det var så nære på. Greit, kutt! Kutt!
Den siste gikk så fort.
Å jobbe med blåskjerm ser vanligvis ikke så verst ut,
men vi prøver å unngå det.
Ross og jeg sliter litt med å få oversikt
når vi bare ser skuespillere på blåskjerm.
Jeg forstår ikke hva som ser bra ut og ikke.
Nick, kan du gi det litt...
Når steinen treffer, kan du riste litt da?
- Sett? - Øvelse, og vær så god!
Brøl!
Og stein!
- Og... Ja, kom deg ut. Litt... - Løp!
- Hvor da? - Og kom deg ut.
- Hvor skal vi? - Stopp øvelsen.
Tilbake?
Løper vi inn i rammen etter å ha sett henne, liksom?
Nei, vi løper vekk fra den tingen der, og motivasjonen er...
- Å stikke. - Den jager ikke oss mer.
Nemlig.
- Så er det noen som ser Elleve. - Akkurat.
Ames, hvor er monsteret?
- De løper vekk, sant? - Ja.
- Hvor er det? - De sto her. Monsteret er nå...
Det var det jeg tenkte.
En del av VFX-jobben er å minne folk på ting
og hjelpe å integrere aspektene som ikke er der ennå,
men som kommer til slutt,
så alt ser ut som det ble filmet med det i tanke.
- Hvor er hun? - Hun er klokka tre.
De så bort dit fordi hun kaster steinen derfra.
- Interessant. - Ja.
Dere. Ok.
Jeg er forvirret.
Jeg vil få noe klart her. Det vil gjøre ting lettere.
Når dere løper hit, så...
Elleve er faktisk her borte.
- Ok. - Monsteret er her.
- Så dere kan se henne og løpe saktere. - Det skjønner jeg.
Sånn. Klar, og brøl!
- Gå. - Den kommer, og så kommer steinen!
Jeg har ikke satt sammen alt det jeg vil gjøre her ennå.
Vi eksperimenterer litt i kveld for å finne ut hva som funker her,
og prøver å finne på moro, nye ting som gleder brødrene.
De liker vold, så om vi kan få til noen bra slag
og gjøre dette brutalt, så blir det bra.
Ja.
Det kommer mange sjanser til å være brutal.
Ja.
SMERTETRE
Så går hun...
Shannon, vær Elleve litt.
- Kast krefter på Vecna her. - Ok.
Pang, han kommer tilbake.
Skyter ut rankene på henne, og så stuper hun unna.
Kanskje.
Gå!
Du må kanskje prøve å kjempe imot rankene litt,
og så bare la de dra i deg, og så løpe.
Det er kult.
- Bam! - Ja.
Jeg går bakover, da.
Jeg har begynnelsen. Så har jeg slutten.
Jeg har ikke midten... ennå.
Få se den.
Her vil det stikke bein ut.
Vi skal ha disse tennene over hele settet.
Jeg tror den og den... er de jeg liker best.
Ja, fra denne vinkelen, så ser det ganske praktfullt ut.
Når den får sånn gul skjellakk, så funker det veldig bra.
Prøver å få den til å se ut som... kjøtt, men ikke menneskekjøtt.
Da ser det bare ut som en fot.
Jeg gjør alltid noe ekkelt her borte.
De er ikke ferdige med den.
De blir ikke ferdige før neste uke, så vi får...
Halvannen uke, tror jeg.
Forhåpentligvis faller alt på plass.
Det er nydelig. Jeg er stolt av dem.
Det er slutten på en epoke. Slutten på et enormt...
Dette kan bli det siste store settet vi lager.
- Det er en tapt kunst. - Ja.
God morgen. Nå er vi endelig i Smertetreet.
Fantastisk innsats fra skulptørene, malerne, dekoravdelingen, Chris og alle.
Framifrå arbeid, folkens. Veldig vakkert sett.
Når begynte dere?
Fire måneder siden, sant?
Det var da jeg tenkte: "Gud, dette er på størrelse med en fotballbane."
Melissa og jeg begynte nok å planlegge prosessen for fem måneder siden.
- Var dere nervøse? - Sikkert. Men jeg husker ikke.
- Ja. - Sikkert.
Når du ser på bilder av det,
så får du for deg hvordan du skal fullføre det.
- For jeg så det og tenkte... - Ja. Definitivt.
"Bare glem det. Det skjer ikke."
Mye har skjedd.
Det er greit for meg om dette er toppen av karrieren fordi...
- Det har vært så kult. - Ja. Takk skal du ha.
"Kapittel åtte: Rett side opp."
Vecna reiser seg,
og igjen står Elleve og Vecna ansikt til ansikt.
Elleve tar innover seg Vecnas nye, skremmende form.
- Se så mange... Så stor. - Herregud.
- Sykt kult! - Se på dette.
Wow.
Jeg er så glad jeg får se deg sånn først.
- Ba du om det? - Nei.
- Ble det sånn? - Jeg har aldri sett halve Vecna.
Kanskje det skal være sånn, da.
- Og jordskjelvet. - Ja.
- Fall, fall... - Venstre, høyre.
Venstre, høyre og så ned. Monsteret lander.
Du er i brystkassen til monsteret, og så rører det på seg.
Vi måtte bruke interaktive lys
fra utsiden av settet for å lage skyggeeffekter på innsiden.
Det var en dyster, spredt og gulnet versjon av sollyset.
Forestill deg at du er på Mars.
Og vær så god!
Venstre!
Høyre!
Venstre.
Kutt!
- Klar til å gå opp? - Ja.
- Bare sjekk alt først. - Så klar.
- Vi løfter Jamie. - Så klar.
Dette er så kult.
Er dette det råeste året, tror du?
Jeg vet ikke om det er råere enn i fjor.
I fjor hadde vi bein som knakk. Det var ganske rått.
Det er ingenting nå som ligner Bobs død i sesong 2.
Jeg glemmer aldri da mamma ringte og sa: "Dere gikk over streken.
Dere gikk for langt."
- Sa hun det? - Hun sluttet å se på da Bob døde.
Nei, altså, de ser på dailies.
- Utrolig. - De ser dailies. Ikke jeg.
Foreldrene dine?
Jeg ringer og spør:
"Går det bra med Frank?" "Ja."
De sier bare: "Jeg vet ikke om dere skjønte den scenen."
"Mamma, da."
De sier ikke så mye.
Hun ser på til hun vet at det er i boks.
Da øver vi. Klar og vær så god.
Og... halshugging og seier.
Dansefest! Vi tok Vecna!
Vi twerker på Vecna!
Vecna!
Hva skjer?
Klar til show?
Alle er overraskende rørt over din død, så du burde...
- Burde jeg gråte? - Nei.
- Det var tårer her. - Vi gråter når du dør.
- Ja? Skuespillerne? - Ja.
- "De liker meg faktisk." - De gråter av glede.
- Og lettelse. - Spenningsavlastning.
- Du må drepe ham. - Vennen.
Skill ham fra Jamie.
- Se så ekkel han er. - Jeg vil ikke ta på ham.
- Du skal ikke det. - Ok.
Han vil ikke være der. Nå øver vi bare.
Vi øver på dialogen.
- Vi er nesten i mål. - Er det sant?
- Vennen! - Går det bra?
Herregud.
Har du ikke filmet med ham?
Nei. Dette er første gang vi filmer en scene sammen.
Klar, og vær så god.
Du køddet med feil familie.
Og halshugging.
Og kutt.
Kutt.
Kutt!
Da var Jamie og Smertetreet ferdig. Bra jobba, Jamie!
Jeg sier ingenting, for vi ses på torsdag, så faen ta dere.
Onsdag. Elsker deg. Det var kult.
- Elsker deg. - Takk, Jamie.
Du er rå. Bra jobba.
Vi ses på onsdag.
- Jamie er ferdig. - Hvordan føles det?
Han er ferdig, og alle spurte ham hvordan det føltes.
- Klar? - Ja.
Bilen skal skrense her,
og før dere vet ordet av det, på tre sekunder,
så flyr døren åpen og dere møter på soldater med våpen
som roper: "Kom dere ut!" Og så drar de dere ut av bilen.
Jeg vil at det skal føles virkelig.
Vi ses senere.
Jeg gir signal.
Du må vente til de...
Det er litt juks, men vent til de er most inn i lastebilen.
Greit.
Klar, og vær så god.
Det er et enormt ensembleverk.
Et gigantisk sirkus i bevegelse.
Når du er tilbake i serien
og møter alle igjen, blir du 14 år igjen.
Det forsvinner aldri.
Disse karene har gjort meg nærmest til actionhelt.
Jeg er i barndommen min nå,
og spiller karakteren som jeg ville spille
om jeg så på dette.
Beklager at de gjorde det.
De gjør ikke det mot meg.
Takk for at du tok støyten...
- Skjegget overlevde ikke. - Vi må fikse litt.
Alle kan rettferdiggjøre adferden sin.
Du må ikke vite om du er god eller slem.
Alle slemme karakterer tror at de er gode på en måte.
- Og... vær så god. - Brødrene snakker til oss som likemenn.
Det føles fantastisk for et barn å bli tatt på alvor.
Jeg føler at dere er oppe allerede.
Jeg vet ikke om vi har tid.
De lærte meg å snakke med voksne og forklare meg
og utfolde ideer og forstå en karakter.
Vi puster dypt. Ting funker kanskje, eller kanskje ikke.
Det er bare en generell grad av respekt.
Grunnlaget for serien er bygd på tillit.
Man har tillit til at de ulike avdelingene har synergi.
Det er derfor folk liker Stranger Things.
Alle er forbundet, selv bak kulissene.
Det er en stor jobb.
Du får virkelig gjennomgå med disse menneskene,
og du ser dem på gode og dårlige dager, og de ser deg sånn også.
Jeg har slitt med å passe inn før.
Men her blir jeg ønsket velkommen og elsket.
Det føles som at jeg legger igjen en del av meg her,
ikke bare en karakter. Jeg tror det bare er...
halve livet mitt.
Dette er avslutningen for den eneste ene, Millie Bobby Brown.
Jeg er ikke klar til å gi slipp.
Damer og herrer, da var det over...
for Charlie, Natalia, Joe og Maya.
Det er mye som gjøres når vi ikke er til stede.
Takk til alle her.
Gledelig siste dag.
Gledelig siste dag!
- Hei, kompis. - Hei.
God morgen. Femten timer til med gråt igjen.
Jeg skulle til å si at vi har så mye dag igjen.
Du kan ikke være sippete allerede nå.
- Stinky fikk meg til å grine. - Herregud.
- Slutt, Stacey. - Unnskyld.
- Det er 12 timer igjen. - Tudor fikk meg til å grine.
- Det går bra. - Hva gjorde han?
- Tudor klemte meg, og jeg grein. - Å nei.
Å nei.
Slapp av, jeg skal ikke klemme deg.
Gledelig siste dag.
Det blir en følelsesladet dag for alle, og spesielt for skuespillerne.
Vanskelig å tro at dette er siste dagen. Kom igjen.
- Vi starter på topp. - Ja visst.
Vi får se hvor vi er om 12 timer. Tudor!
Gledelig siste dag.
Flotters.
Ja. Helt nydelig.
Jeg vil ta et kjapt bilde.
Greit, kom igjen.
Ross må bli med.
Kom igjen.
Jeg har ikke noe...
- Jeg er så glad i dere. - Glad i deg også.
- Sånn. - Greit.
- Sadie får meg til å grine. - Uff.
Nå skjer det.
Klar, og vær så god.
Kom igjen.
Nå legger dere bort...
Kanskje... Og dette også...
Dere legger bort barndommen og tar farvel.
Det føles som et farvel.
Dere må ta dere god tid.
Det er viktig å kunne ta farvel med denne delen av livet.
Sett inn boka. Og så skal vi trekke kameraet unna.
Så ser du ned trappa.
- Og så panorerer vi. - Ok. Flott.
Kamera går.
Ok.
Kutt.
Da setter vi strek der.
SISTE BRUTTERSONE? TAKK! MATT + ROSS
- Det var flott. - Ja, det var det.
Greit, folkens.
Det var siste scene med Sadie, Caleb, Gaten, Noah og Finn.
Jeg vet at det kommer noe.
Jeg ville bare si at...
Jeg begynte i denne serien da jeg var 12 år
med disse gutta her.
Det vil høres trist ut, men jeg følte egentlig ikke
at jeg hadde så mange venner som barn.
Og da jeg snakket med Duffer-brødrene, så følte jeg at jeg hadde fått meg venner.
Og nå har jeg så mange flere venner.
Til skuespillerne...
Folk forelsket seg i serien fordi de forelsket seg i dere.
Takk for at dere har gitt så mye av dere selv til historien...
For all latteren og alle tårene...
Skal jeg ta denne?
For at dere var småsøsknene vi aldri hadde.
Dere er familie. Glad i dere for alltid.
Det er så utrolig mange vi må takke her.
Dette er, helt uten å overdrive, det beste mannskapet jeg har jobbet med.
Vi følte deres kjærlighet og lidenskap hver dag.
Vi ante ikke hva vi gjorde da vi begynte, og jeg har lært av mannskapet.
Og vi har fått oss mange venner.
Dette er dag 237.
Vi har hatt 6 725 setups.
Det utgjør hele 630 timer med film.
For nerdene der ute er det en petabyte med data, altså 1 000 terabyte.
Det er bare hovedenheten, så hvem faen vet...
Klare? Vi gjør det. Det var slutten på Stranger Things!
Alle ble nok overrasket over hvor rørende det var å ta farvel.
Vi følte oss som Mike i de siste minuttene i serien.
Det er bare så vanskelig å gi slipp.
Men man må det.
Man må gå videre.
Det var viktig for oss alle å lukke boka med denne historien,
disse karakterene
og denne perioden i vårt liv.
Men alle erfaringene vi har hatt de siste ti årene,
alle opp- og nedturene,
alt kaoset og alle vennene vi har fått,
vil alltid forbli hos oss.
Det har vært vårt livs eventyr.
ETT SISTE EVENTYR
- Alle sammen, si Stranger Things! - Stranger Things!
Tekst: Ekaterina Pliassova