Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Vi spelar in.
Det fantastiska med världen som Nick skapade
genom filmer, böcker och hans välkända låtar
är att de är fulla av gudomliga, underbara rollfigurer.
Ser det okej ut?
Titta bara.
De har de mest tragiska offren.
De mest hänsynslösa skurkarna och det värsta av mänskligheten.
I Nicks värld finns det alltid rollfigurer,
människor och sånger som talar om det okända.
Världarna han frammanar har ett sådant djup.
En intensiv känsla som genomsyrar allt.
Det märks hur han känner ett stort ansvar
när han skriver.
Han är nyfiken på ord.
Det kan gå tio år
och så ringer jag och säger: "Vilken fin låt."
Och han svarar: "Såklart!"
Han är och förblir en poet.
Han är så kreativ och intelligent.
Helt orädd.
Hans vördnad för låtskrivandet är som en mystisk kraft.
Det har verkligen satt sina spår på hur jag närmar mig mitt arbete.
Nick frågar alltid: "Tänk om?
"Vad händer här då?
"Vad gör detta? Vad är kärlek?"
Jag tror han söker efter människans själ.
Nick vill veta varför han finns.
Det är inte många som vill det.
Jag ville fråga om din musik.
Den innehåller alltid arketyper och mytiska figurer.
Det är en del av mitt naturliga språk.
Jag är en berättare.
Jag ser inte rollfigurerna i sångerna
som bara litterära påhitt, utan som en del av mig själv.
Det är intressant hur Nick har utvecklats med tiden.
FILMMAKARE
Han skrev sånger om rollfigurerna.
Han skrev sånger och sagor.
Sångerna började ta formen av arketyper.
Jag tror Nick är bra på att byta växel
och gasa vid rätt punkt för rollfigurerna.
Vi är inte fredlösa, men vi är inte änglar
eller helgon, djävulen eller gud.
Vi bär allt det inom oss.
På sitt sätt är vad de visar tillsammans
viktigare än vad de visar oss var för sig.
En arketyp är en samling egenskaper som är allmänt igenkännbara.
Arketyperna är kartan som visar vägen.
FÖRFATTARE
De är ledsagare.
Det kan vara hjältens resa, Jung och Freud,
hela vägen till buddismen och gamla kinesiska myter.
En vanlig fråga är: "Hur hanterar du mörkret?
"Vad gör man åt det?"
Här är mitt rum.
Min pistol.
Jag tror att Nick var fascinerad av den fredlösa,
världen man ser i till exempel Gamla testamentet,
och de så kallade sociala normerna
över vad som är acceptabelt och vad som är rättvisa.
Den fredlöse utmanar allt det.
Vad drömmer du om på natten?
Att synda.
Jag drömmer om synd.
"Han tar en cigarett,
"tänder den och blåser rök på sin spegelbild.
"Han märker hur skuggorna
"börjar gå ihop och röra på sig.
"De växer sig längre och antar drag
"man normalt inte tillskriver dem
"medan de närmar sig honom från andevärlden.
"Bunny får plötsligt känslan av att han ska dö."
Bunny Munro föddes från en idé jag grunnat på ett tag
FILMMAKARE
om en riktigt misslyckad person.
Nick tog idéerna och gjorde dem till en roman.
BUNNY MUNROS DÖD
Bunny Munro är en komplicerad person.
MANUSFÖRFATTARE
Han är sexig, rolig och karismatisk.
Men han är också avskyvärd, tanklös och vårdslös,
och viktigast av allt, trasig.
Gissa vad jag heter.
Jag är Bunny.
-Bunny? -Bunny.
Något som gör honom så försåtlig
är att han har god hand med kvinnor. Han ger dem vad de
REGISSÖR
behöver och sedan sticker han.
Bunny är fredlös eftersom han lever utan det moraliskt ramverk
som vi andra har godtagit och lever enligt.
Han skiter helt i det.
Det häftiga med antihjältar
är att de ger oss
tillåtelse att begå överträdelser utan att begå dem.
Nick gillar att skriva om fredlösa och banditer
som också är komplexa personer.
Det är otroligt fascinerande.
Man utvecklar ett band med banditen.
Det är häftigt, eller hur?
Alla gillar fredlösa.
Den fredlöse är någon vi lär känna redan i ung ålder.
Vi är tagna med dem.
Ned Kelly är ett exempel på en fredlös som fascinerar oss.
Nick växte upp på Kellys gamla jaktmarker.
Det finns en direkt koppling
till flera dramatiska händelser i Melbourne
medan Nick växte upp.
Polisen i Melbourne vet ännu inte
vem som bombade deras högkvarter i staden.
Det var också en väldigt extrem del av världen.
Som en annan planet.
Och vi var oinbjudna.
För mig var det alltid viktigt som artist
att ses som australiensare.
Det har alltid varit min grej.
Det är min gimmick.
Bad Seeds är ett australiskt band.
Någon som Nick behövde vara australier.
Australisk konst är bäst, som Barry Humphries
med sin poetiska natur.
Den har en slags salig lekfullhet
och skändlighet.
Det var inte länge sedan alla
trodde vi bara var oslipade diamanter.
Vi har mer kultur än en penicillinfabrik här i Australien.
Australisk moralitet är kriminell moralitet.
Reglerna man lär sig i skolan är samma som på fängelsegården.
I Australien måste du vara bra, annars krossar publiken dig.
The Birthday Party och tidiga Bad Seeds är provocerande.
Syftet är att provocera.
När man såg dem fick man känslan
att allt kunde hända, som våld.
De var redo att dö på scenen.
Nick var rent mytologisk. Han var som Jesus eller något.
En ond Jesus från Melbourne.
Jag mötte Nick hos min langare.
Jag var bara en oskyldig skolpojke
med smak för heroin och klev in,
och där satt mörkrets prins på soffan.
Han tittade på en dokumentär om daggmaskar.
Jag frågade: "Vad tittar du på?"
Han vände sig om och visade tänderna.
För mig handlar vissa droger inte om själva drogen, utan den
vilda livsstilen runt den
och de sköna kufarna man möter
som en del av det livet.
Det var en bildande upplevelse som planterade frön
för rollfigurerna han sedan skapade.
Kreativitetens motor
är ofta en otyglad ungdom.
De var fredlösa i Melbourne och sedan
åkte de till London.
London var inte nog, så de åkte till Berlin.
Åttiotalets Berlin passade Nick som hand i handske.
Det var en fredlös plats.
Bara du inte sköt någon kunde du
göra vad du ville.
Allt var möjligt.
Många kreativa personer kom till Berlin.
Bowie och Iggy Pop hade skäl att åka dit.
Jag tror att Nick Cave drogs till Berlin av samma skäl.
Varje gång vi åkte till Berlin
så lärde vi känna folk
NICK CAVES RÖST
som var väldigt öppna mot musik
och konst i allmänhet.
De brydde sig bara om skaparglädjen,
vilket må låta pretentiöst.
Men det är sant.
MICK HARVEYS RÖST
Folk levde dekadent.
Var uppe hela natten på sprit och droger.
En till sång, sen är det slut.
Jag ska inte prata om en tjej.
Jag vill prata om en tjej.
Nick var kung av Berlin.
När Wings of Desire spelades in
hade han lämnat The Birthday Party.
Han bildade Bad Seeds.
Bad Seeds var alltid en slags…
Som åskådare slog de mig som kraftfulla.
De såg otroliga ut som ingen annan gjorde.
Bad Seeds var som ett galet piratgäng.
Det är ovanligt med en blandning av konst, aktion
och åtrå och fara och kärlek som gick ihop perfekt.
Nick lyckades samla en rad väldigt dynamiska personer.
Blixa Bargeld var från Einstürzende Neubauten.
Han var en unik, kreativ naturkraft,
och Mick Harvey var ankaret
som höll samman allt.
Dynamiken mellan honom och resten av Bad Seeds
var helt annorlunda från allt jag upplevt med andra artister.
De flesta band skriver låtar, spelar in demos och visar dem för skivbolaget.
Producenten kommer med förslag och så repar de,
kommer på olika arrangemang och sådant.
Inte de.
Han satt vid pianot och sa:
"Den här låten går så här."
Eller. "Den här biten kommer och går så här.
"Jag vet inte vad som kommer sedan.
"Är ni redo?"
Ska vi spela in?
-Ja. -Visst.
Ett, två, tre.
Tidspressen var helt och hållet
för att han är enormt otålig.
Han är den mest otåliga personen jag arbetat med.
Man visste aldrig vad han skulle göra.
BAD SEED, 1985 TILL NU
Det är vad som gjorde det spännande och intressant.
Och sedan kom de första kompositionerna
och de första låttexterna, och det tog form.
Han omgav sig med otroligt fantasifulla personer
med en enorm känsla för musik
som kunde hålla jämna steg med honom.
Jag är Nick Cave med The Bad Seeds.
Hans tidiga musik hade fler arketyper i sig.
Vilda män som också var väldigt komplexa,
som att de var homosexuella eller något.
Det var alltid mer än ögat ser
och de hade ett hotfullt sätt till sig.
Självklart var de trasiga inuti.
The Mercy Seat.
"Jesus anlete i soppan" känns typiskt för Nick Cave
eftersom det överstiger det normala.
"Matvagnens vidriga hjul" är…
Om det är något jag lärt mig av honom är det…
Att om man blandar
det mystiska och det vardagliga låter det bra.
The Mercy Seat var hans första mästerverk.
Han drog ifrån en äldre tradition med till exempel
Johnny Cash och John Lee Hook
där man hade en image.
The Mercy Seat
sjöngs som en dödsdömd man.
Tanken att kalla den elektriska stolen för nådastolen
följs av att musiken blir snabbare och manisk och vild.
Det frammanar en tumlande känsla av skräck
som bygger upp en känsla av att man kommer att dö.
Det är ett otroligt uppträdande.
Som bekännelsen i slutet.
Det finns en glädje i hur mörk sången blir.
Det är väldigt likt honom.
Han utforskar djupet av det mänskliga sinnet.
Sakerna vi inte vågar erkänna
eftersom de skrämmer oss.
Alla har det inombords.
Jag tror vi har en röst
som står utanför det vi verkar vara i vårt dödliga liv.
Det undermedvetna är en gåva.
Det vår kopplingen till världens högre makter.
Till andra dimensioner och kosmiska krafter
som inte går att förstå.
Om du låter det undermedvetna stå för konsten
så tar den dig till sådana platser.
SKUGGAN
Vi har alla vår skugga.
Den mörka sidan vi förtränger och begraver,
och som finner andra utlopp.
FILMMAKARE
Den byggs upp och spiller ut.
Vår skuggvärld är gränslös.
Jag tycker det är nyttigt
att tvinga oss att titta i spegeln och se hela bilden.
Vi lägger mycket tid på att trycka ner
delar av våra personligheter som vi inte vill kännas vid.
Så jag tycker det är nyttigt.
eller till och med terapeutiskt,
att möta de delarna av oss.
Jag har fått kritik
om personerna jag skriver om, som att de skulle vara jag själv.
Och de har rätt.
Stagger Lees äventyr blev mer och mer extrema.
FILMMAKARE
Och provokativa. Vad kallar man det?
Gränsöverskridande?
Jag minns när de spelade Stagger Lee
för första gången, vilken är en gammaldags sång.
När han sjöng: "I'll crawl over 50 pussies
"just to get one fat boy's arsehole",
kunde man känna chocken.
Publiken var chockad.
Det var som att 50 000 personer fått en käftsmäll.
Jag tror det finns intressanta projekt på gång
som ett album baserat på en mordballad.
Är det en genre med starkt låtskrivande?
Ja, som blues och country och sådant.
Det är en ursäkt att skriva våldsamma sånger.
Den jävla Murder Ballads tog knäcken på mig.
Den skakade om mig in i det innersta.
Han vidrörde något i mig som skrämmer livet ur mig.
Jag hade mardrömmar i veckor och hade stora skälvan när jag vaknade.
Förstår du? Det ger utlopp
för en skrämmande del av mänskligheten.
Många som jag spelat skivan för
vägrar lyssna oavsett vad jag säger.
De vill inte höra eller kännas vid den.
Du förstår? Den är en spegel.
Konst har ett syfte.
Det är inte bara underhållning.
Den hjälper oss växa och förstå hur vi ska leva våra liv.
Vi har mer mörker i oss än vi vill erkänna.
När det var dags för Bunny Munro
hade Nick bosatt sig i Brighton.
Han hade mött sitt livs kärlek.
Hon var gravid och de väntade tvillingar.
De fick tvillingar.
Det var ett nytt kapitel.
Bunny Munros död är en febril mardröm
om hur han skulle kunna förstöra sitt äktenskap.
Det är en självgisslande, masochistisk skräckhistoria
om hur ondskefull han själv skulle kunna vara.
"I ett kort ögonblick inser han, som i ett töcken,
"att vanföreställningarna och hemsökelserna
"som han sett var vålnaderna av hans egen sorg
"och att de drev honom till vansinne."
Det intressanta med att skapa sin egen myt
är vid vilket tillfälle som gränserna börjar lösas upp.
Är du myten eller personen?
Efter de flesta sessioner med honom tänkte jag: "Aldrig mer.
"Jag vägrar fotografera Nick igen."
Det var en pina.
Är det för avslöjande?
När man känner någon väl vill man inte göra dem arga.
Håret var viktigt.
Han lade timmar på håret.
Jag fick peka ut att jag aldrig hade
tagit ett dåligt foto av honom.
Jag tror han började hänge sig åt processen.
Här är den kända Nick Cave i blå peruk.
Han ifrågasatte inte att jag klädde ut honom.
Han gillade känslan av lycra
så han var med på det.
Allt här är dammigt.
Herregud.
Okej, så det här är
vad han hade på sig.
Och på mitt perversa sätt
klippte jag hål för bröstvårtorna, även om det inte syns på fotot.
Det är så här jag gjorde.
Och så målade jag på läppstiftet här.
Han ville utforska nya marker
och inte bara S&M eller andra fetischer.
Det fanns inga gränser.
Nick hade förmågan att bara växa.
Han satt aldrig stilla.
Han gav en känsla av rastlöshet.
Som pilgrimerna,
hans äventyrare som söker nya världar.
Det är han.
PILGRIMEN
Pilgrimen är personen som i mänsklig form
ger sig ut i världen
med den komplexitet och sårbarhet som innebär att vara människa.
Jag har alltid gillat ordet pilgrim.
Nick hade ett kall.
Jag tror han sökte den mänskliga själen.
Nick ville veta varför han fanns.
Inte många gör det.
Pilgrimen reser mot både det kända och det okända.
Det leder någonstans, det är inte bara svammel.
Och på vägen möter man och pratar med människor.
Ibland håller de dig tillbaka och ibland hjälper de dig framåt.
Nick bestämde sig en dag för att sjunga en duett med Kylie.
Hon var ren pop
och alla undrade vad fan han tänkte.
Men det var Nick.
Hennes managers var förskräckta.
NICK CAVES RÖST
Det var en stor sak att hon klev in i denna mansdominerade pundarvärld,
vilket hon gjorde för att sjunga sången.
Det var väldigt modigt av henne att göra.
Han tror på det okända
och att ha en koppling till det okända.
Han tror på att sätta sig
i situationer där han inte vet vad han gör.
Samarbeten är ett exempel då de har en faktor som du
inte kan kontrollera i form av den andra personen.
Nick hade äntligen slutat med droger.
Han återföll inte och kreativiteten sprudlade.
Som många missbrukare var han nervös utan drogerna.
Skulle hans kreativa energier få ordentligt utlopp?
Jag kämpade hårt för att övertyga honom
om att det var ett misstag många artister begick.
Jag tror att de han samarbetade med
måste ha förändrats,
och att samarbetets art förändrades.
Jag tror samarbetet med Warren var annorlunda
eftersom de satt ner och skrev tillsammans.
De skrev musiken tillsammans.
Jag tror inte det var fallet
med Nick och Blixa förr i tiden.
Om man inte förändras så stagnerar man.
Var det okej?
Nittioåtta av hundra.
BAD SEED, 1967-NUET
Jag älskar att göra saker med honom.
Jag bryr mig inte om vad han gör.
Det sköter ni eller de jävla journalisterna.
Warren och Nick är också pigga improvisatörer
jämfört med Bad Seeds tidiga dagar.
När de nådde Push the Sky Way
märks det att saker förändras,
som Nicks syn på musiken.
En dag ringde Nick och sa: "Vi ska göra ett nytt album.
"Vill du komma till Brighton och umgås?"
Första dagen kom de in och Nick satt vid sitt skrivbord
med ett piano bredvid
medan Warren satt på golvet
med syntar och pedaler och andra mackapärer runt sig.
De började hamra på dem.
Det var ett bisarrt…
Kaos.
En kakafoni.
Vi undvek att titta på varandra
och tänkte fnittrande: "Det blir det värsta albumet någonsin."
Vad håller de på med?
Du ber mig att kartlägga en process
som jag aldrig har försökt analysera.
Kalla det skrock eller vad du vill,
men för mig känns det som att det är
något mystiskt med det,
och så ska det förbli.
Efter fem-sex timmar av att hamra på
tänker man: "Det här är en kreativ återvändsgränd."
Men så dyker något upp.
Warren bryr sig inte om vart eller hur det går.
Det är under skapandet som man upptäcker vad det är.
Det är bara att spela.
Gör man det så överraskar sången dig.
Den kringgår det du tror du gör
och vad du vet,
och blir till sin helt egen sak.
Allt jag bryr mig om är upprymdheten
av att vara där i ögonblicket då atomen klyvs.
Higgs Boson Blues är uppenbarligen en resa,
men också en hallucinatorisk resa.
Den ifrågasätter om det finns en gud
och följer en kille som kör till Genève
PRODUCENT
eftersom han ogillar att de experimenterar med atomer
och beroendes på resultatet så innebär det att gud inte finns.
Jag ser det som det underliggande hotet.
Men det är inte uppenbart.
Resan handlar om att visa vad som händer
med världens andlighet
såväl som dess fysiska, atomiska tillstånd.
Tänk på dem som personer som Carl Sagan eller Carlo Rovelli.
De är utforskare.
De utforskar vad det innebär att vara mänsklig.
När skivan Push the Sky Away var klar
kändes det inte som slutet.
Det kändes som början på något nytt
som var på väg någonstans.
Jag minns att Nick och jag satt och pratade.
Den var som ett löfte, som ett meddelande.
Som ett löfte om en utmaning.
The Pilgrim påminner dig om att ha fötterna på jorden
trots all vår transcendens och att inte glömma världen
eller människorna i den,
och att både den mänskliga och den gudomliga kopplingen
är lika viktiga.
På alla resor kan vädret vara fint ibland
och ibland dåligt.
Ibland känns det som en pilgrimsfärd.
Ibland känns det som en svår resa.
Vi gör så gott vi kan oavsett vad som händer,
som prövningar, frustration, gemenskap, stöd.
Vi lär oss på vägen att hantera
de tuffa tiderna och svåra tiderna
medan vi går.
Det är en känslig men viktig fråga.
Hur påverkade Nicks tonåriga sons tragiska bortgång
honom inte bara som person, utan som artist?
Det var fruktansvärt.
Det var hemskt.
Det värsta möjliga.
Det var ofattbart.
Jag minns att jag var i Schweiz.
Det var det värsta jag hört.
Jag kunde inte säga något.
Jag glömmer det aldrig.
Större delen av mitt liv
var jag överväldigad av mitt eget geni.
Jag hade ett kontor och satt där
och skrev dagarna i ända.
Allt annat i mitt liv var oviktigt.
Även besvär.
För jag arbetade
med mitt storverk.
Sedan kollapsade det helt.
Och jag insåg hur dåraktigt det var
med den sortens själviskhet.
Mina prioriteter förändrades.
Jag jobbar fortfarande hela tiden.
Jag åker på turné.
Jag gör alla arga för när jag spelar in en ny skiva,
eller jag är deprimerad, kan jag inte skriva.
Så allt är likadant, men…
Tanken på att konsten överstiger allt
gäller inte längre.
Jag är en far och make och en del av världen.
Det är mycket viktigare för mig
än att vara artist.
Den sortens sorg är en slags galenskap.
Den kommer nära att förstöra dig.
Alla drabbas av smärta och förlust.
Vi känner alla glädje och eufori.
De kämpar med varandra inom oss,
och för mig är det så allt storslaget blir till.
Han tog det ett steg i taget.
GUDABARNET
Plötsligt var det som världar kolliderade.
Hans kreativa värld och hans privatliv.
I Nicks verk, och i synnerhet Bunny Munro,
är barn symboler för hopp och potential.
MANUSFÖRFATTARE
De är rena
och omöjligt kloka.
Jag tror att kunna se världen som den är
låter oss se världen genom deras ögon
och se den på olika sätt.
Nick har kvar sitt inre barn.
Han hade bra hand med barn
eftersom det fanns en frihet och anarki
med barn han gillade.
Han gillade deras busighet
när de sa till de vuxna på skarpen.
En bra sak med barn
är hur de pekar ut vårt skitsnack.
Som låten O Children som är en hyllning
till alla barn som blir övergivna av vuxna.
För mig är det vad berättande är.
Det är inte bara ett narrativ.
FÖRFATTARE
Det är det känslomässiga landskapet
och teman man kan djupdyka i.
Han lyckades göra det med sånger.
Jag fascinerades av konstnärligheten och majestätet, med det.
Jag är det än.
Han hanterade en tragedi jag inte kan föreställa mig.
Han gick igenom en djup smärta och lidande.
Och han överkom den
och nådde en punkt där han kunde hedra sin son
och leva sin konst och hantera smärtan.
Han hanterade det.
Väldigt få kan göra det.
Ghosteen blev till under ovanliga omständigheter.
De var efter hans personliga katastrof.
Jag bodde med Nick i LA då.
Jag hörde först Ghosteen
när han satt vid datorn och lekte med musikstycken
och sjöng i köket.
Jag besökte deras studio
ute i Malibu.
Skivan var en isolerad upplevelse.
Vi gjorde oss i ordning,
spelade in och gick till sängs.
Jag sov i ett par timmar
och sedan kom mixbanden och jag gick ner i bara kalsongerna
och satt där och lyssnade på dem.
Jag kunde inte fatta vad vi gjorde.
Ghosteen kändes som den enda gången jag var i studion
och det kändes som att något mer var där.
Det fanns en kraft där.
Den var fokuserad på något.
Det fick mig som icke-troende att tänka:
"Vänta, vad pågick studion?
"Vad svävade runt där?"
Jag är säker på att det fanns andar där.
Jag minns när han och Warren spelade in Ghosteen
och det kändes som att hjärtat skulle sprängas.
Den påverkade mig så mycket
och så extremt med sina känslor.
Att vara där i samma rum när den blev till var
fascinerande.
Wow.
Det är så…
Du vet.
Han skriver om saker
som är både vackra och fasansfulla,
mytiska och svåra att föreställa sig,
men så levande att man kan se dem precis som han beskriver.
Dessa hästar av eld som galopperar över magiska fält.
Jag ville att det blev en del av mig,
det här som Nick hade åstadkommit och som genljöd i mig,
vilket var att spela in en skiva
som handlade om sviterna av att Arthur dog.
Jag ville vara en del av det eftersom Arthur var min gudson.
Och jag vill inte…
Jag vill att han för alltid är en del av mig
och aldrig försvinner, och det här var ett sätt
att bära med mig detta barn
och hålla kvar honom för resten av mitt liv.
Jag hade den typiska barndomsdrömmen
om att jag en dag skulle göra något storslaget
och att det var det. Ett riktigt mästerverk.
När vi var klara med Ghosteen
tittade Nick på mig och sa: "Fan, vi gjorde det."
Jag tänkte att det kanske var slutet på vårt samarbete.
Hur överträffar man det här?
Det handlade om att hitta en plats där Arthur fanns
och där hans ande levde kvar
för att kunna börja tänka på honom
utan den fruktansvärda smärtan av att ha förlorat honom.
Nick delade sin sorg.
Han delade smärtan
och han nådde ut till andra
och berörde dem på ett annat sätt än rock n' roll kan göra.
Han berörde dem på ett existentiellt plan.
Hans sånger var annorlunda efteråt.
Jag vet inte var jag läste
att en lärare i gymnasiet frågade honom
vad han ville bli när han blev stor, och han sa: "En guru."
Jag tycker det är intressant.
PROFETEN
Vad gör profeter i Bibeln?
De ger namn åt det som andra inte vill ge namn åt.
En viktig sak
med de stora profeterna i Bibeln
är att de säger till folk att:
"Det här är vad du är menad att vara.
"Det här är visionen som inspirerade dig. Vad har du glömt?"
Jag hade alltid ett religiöst sinnelag även som barn,
men inget behov av det.
Och jag var missbrukare i ett par årtionden,
och hade ett stort intresse i sådant här,
men inget behov av det.
Och efter att Arthur dog tror jag, men inte omedelbart.
Det var länge sedan nu,
men jag är hellre arg på sådant
än att jag bara avfärdar det.
Jag har känt en mild dragning mot ett religiöst liv
som har varit till stor hjälp.
Det är som att mitt liv breddas.
En gång pratade vi om kristendomen
och jag sa: "Tror du på försoning?
"Den kristna trons grundsats
"om att du föds igen."
Han svarade: "Det rör mig inte i ryggen.
"Jag tänker aldrig på det."
Det är en viktig sak,
men som inte är främst i hans tankar.
Han ser att tro på gud
som ett sätt att fantisera.
Och han tror på fantasin.
Men han skulle också se att tvivla som en del av att tro.
Det är en ansvarsfull inställning.
Mer ansvarsfull än blind tro.
Det är enkelt att vara cynisk.
Han tvivlar på tron.
Sista gången vi pratade,
och jag vet inte om jag borde säga det,
men det handlade om… Han har stunder
där han frågar saker som: "Är det dumt att tro?
"Är det löjligt att tro?"
Han hade inga problem med att prata om det.
Med Nick känns det som att Gud verkar genom honom,
och ibland försöker jag påminna honom om det.
Ibland skriver han i vad man kan kalla
kraftigt mytologiska ordalag.
Som Wild God.
Den är både
kaotisk och livsbejakande.
Namnet är också intressant.
Wild God.
Tanken att gud inte bara är välvillig
utan också en oberäknelig ande.
Kraften med vilken han gör det nu är häpnadsväckande.
Det är svårfattbart.
Jag kunde inte tro det när han spelade WIld God.
Bokstavligt inte tro det.
Han försökte alltid undvika att upprepa sig,
men det finns återkommande teman.
Sångerna är inte lika tunga som på de andra skivorna.
De känns mer som: "En ny dag.
"Kom igen!"
Jag kommer aldrig glömma den underliga Miraval Studio.
Den var speciell.
Det var ett lyckligt ögonblick. Vi hade kraft.
När jag började arbeta med bandet
märkte jag att de var bekanta med Bibeln.
Så det var föga överraskande om det förblir så
under resten av hans liv.
Vilket märks på ett positivt sätt nu.
Hans röst har också mognat.
Han har hittat en röst som talar till mänskligheten.
FILMREGISSÖR
Jag fick ett exemplar av Faith, Hope and Carnage.
Det är en bok med samtal mellan Sean O'Hagan och Nick.
Jag blev väldigt rörd av den.
Två saker han insisterade på med boken
var att vi inte skulle vara nostalgiska över det förflutna.
Och det fick inte vara en intervju, utan en konversation.
Sean O'Hagan försöker få Nick
att prata mer om vad som ger honom energi och inspiration,
och kopplingen till hans trauma,
omkastning, bortkoppling och ofattbar förlust
som han varit med om.
Nick hade sitt eget sätt att anta utmaningen,
vilket var att sträcka sig ner djupt i smärtan
och prata om beslutet att
släppa in andra
i sin sårbarhet och visa hur han hanterar det.
På bokturnén i Storbritannien och Europa
kom det alltid folk och sa: "Den här boken förändrade allt.
"Jag känner hopp igen."
Särskilt de som förlorat ett barn,
vilket är så illa det kan bli.
Det var en vanlig syn, vilket var rörande.
En intressant sak som Nick pratar om
är hur han hetsade upp sig på scen.
Han antydde att han ogillade dem.
Han tyckte inte om publiken.
Han låg i krig med dem.
Han har verkligen växt sedan dess.
Att han istället nått
en punkt där han respekterar publiken till fullo
och älskar dem.
Det är komplicerat.
NICK CAVES RÖST
Den sortens tomhet som blev kvar…
Det var som att den fylldes med mening
på många olika sätt
och det lät mig se världen på ett nytt sätt.
Det gav mig en mycket mer
medlidsam syn på det mänskliga tillståndet.
Mindre bitter.
Det var som ett kontrafaktiskt gensvar.
Istället för att göra mig bitter
fick det motsatt effekt.
Det förde mig närmare andra.
Det är något profet-likt med att återvända
och vilja prata om hopp.
Traumat som Nick bearbetade
var både svårt och färskt.
Han hade förlorat ett barn.
Mitt trauma var annorlunda.
Vad jag insåg när jag återhämtade mig
var att jag hade dött för länge sedan.
Jag dog
som spädbarn när jag först misshandlades.
Man dör.
Thomas bestämde sig för att ge upp konsten.
Nick sa: "Det är inte en bra idé."
Nick kämpade samtidigt med
en tre månader lång depression
där han behövde skriva,
men kämpade med att skriva nya sånger.
Han sa: "Okej, jag skriver en dikt.
"Om jag gör det så måste du göra något till mig."
Det blev en knasig byteshandel.
Två dagar senare fick jag White Elephant.
Jag minns tydligt hur jag läste det
och förstod att han bjöd in andra att komma nära.
Våldet i sången var mitt våld.
Jag sköt dig i ansiktet om du kom för nära.
Du förstår?
Jag var ute och sprang efter att han skrev den.
Det hade brunnit i Malibu och det såg ut som en vulkanisk ödemark.
Jag såg en lila blomma, nästan som en tistel,
och den växte där i morgonsolen.
Det var något med att höra sången
och se blomman som fick mig att känna…
INGEN TITEL, 2020
Det kändes som att blomman var Nick.
Det var så Nick var i mitt liv.
Det var en fin gåva.
Eller hur?
Och från detta
målade jag…
Jag målade The Kingdom in the Sky.
VISIONSMÅLNING: SKAPELSENS SOL ÅT NICK C
Redan från början försökte jag alltid
gå och titta på Bad Seeds turnéer.
När jag gick med i bandet
stod jag plötsligt bakom eller till vänster om honom.
Eller till höger, eller i studion.
Det var först nyligen
när jag mixade konserten i Paris
och tittade på filmen samtidigt
som jag fick se honom
som om jag stod i publiken för första gången på årtionden.
Jag blev tårögd av att se honom.
Han säger att han leder något mer.
Och det märks att han menar det.
Han menar det verkligen.
Och han gör det.
Musikens ande flödar genom honom.
Han har olika nivåer av fokus, koncentration, ödmjukhet
och respekt som växlar från ögonblick till ögonblick. Det är briljant.
Hans scenpersonlighet har förändrats.
Han är mer generös.
Han ser de olika personerna i publiken
och han kommunicerar verkligen med dem.
Det är inte bara en show, utan han vill kommunicera.
Det är speciellt i rock n' roll.
Rolling Stones kommunicerar inte.
De är ett jättebra band, men de kommunicerar inte.
Nick kommunicerar.
Jag tror att det är…
Det är mindre "buse i eld och lågor"
och mer "Hur läker vi? Hur tar vi hand om varandra?"
Han har blivit mer av en hjälpsam predikant,
även om han var det för mig
när han var eld och lågor också.
När jag såg Nick Cave uppträda var det…
Det är som att jag förstår gud
genom hans uppträdande.
När jag ser Nick…
I ett ögonblick flödar något in i rummet
och det känns som kärlek eller en närvaro eller något.
Det känns verkligen som att himlen flödar in.
Profeter har traditionellt samma färdigheter som en showman
eller en trollkarl
och kan trolla fram saker.
Storslagna religiösa upplevelser
som har beskrivits under årens lopp
är ögonblick med uppenbarelser och trolleri.
Fröjd i detta är radikalt.
Det är revolutionerande.
Det är inte bara glädje.
Det är ingen andefattig, gladlynt självbelåtenhet.
Det är inte Nick Caves stil.
Det är inte ens positivt tänkande.
Det är som att låta lite av…
…livsglädjen, fast det är fel ord.
Låta det sprudlande livet
komma fram.
Jag tror att Nick är glad.
Det är konstigt,
eftersom för tio år sedan
verkade det omöjligt att Nick någonsin skulle vara glad igen.
Jag är säker på att om Nick från för tio år sedan
träffade Nick i nuet skulle han inte vara redo för det.
Förstår du?
Undertexter (svenska): Deluxe Media Översatt av: William Duckett