Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Înregistrăm.
Ce e uimitor la lumea creată de Nick
prin filme, cărți și melodiile pe care le știm cel mai bine
e că sunt pline de niște personaje superbe și divine.
Arată bine?
Frate, uite.
Dar sunt și cele mai jalnice victime.
Cei mai cruzi răufăcători și ce are omenirea mai rău de oferit.
În lumea lui Nick, mereu sunt personaje,
oameni, melodii și chiar el care se confruntă cu necunoscutul.
Universurile create de el sunt foarte profunde.
Există o profunzime și o intensitate aparte în tot.
Simte o responsabilitate incredibilă
atunci când scrie.
Cuvintele îl intrigă.
PEDALĂ - TREMURĂTOR - TRANȘANT
Uneori se poate să fi trecut zece ani,
după care îl sun și-i zic: „Ce melodie superbă!”
Și el spune: „Logic!”
Este și a fost mereu un poet.
Creativitatea și inteligența lui...
Nu are frică.
E ceva mistic în felul în care compune melodii.
A influențat profund felul în care lucrez.
Nick întreabă mereu: „Dar dacă?”
„Ce e aici?” „Ce se întâmplă acolo?”
„Ce facem cu asta?” „Ce e iubirea?”
Cred că așa caută el sufletul omenesc.
Nick vrea să știe de ce e aici.
Nu mulți oameni vor să știe asta.
Vreau să te întreb despre muzica ta.
În muzica ta au existat mereu o mulțime de arhetipuri și figuri mitice.
Pentru mine e ceva natural să fac asta.
Sunt un povestitor.
Eu nu privesc personajele din melodii
ca pe niște invenții literare, ci ca pe niște părți din mine.
În cazul lui Nick, e interesant cum a evoluat totul în timp.
ANDREW DOMINIK REGIZOR
Compunea melodii despre personaje.
A compus melodii, povești.
Melodiile încep să prindă forma acestor arhetipuri.
Nick se pricepe să acționeze pârghiile necesare
pentru a evidenția pe rând personajele respective.
Nu suntem proscriși, nu suntem îngeri,
sfinți, diavoli sau zei.
Avem în noi toate acele lucruri.
DRAMĂ NECRUȚĂTOARE
Dar cred că ce ne arată în mod colectiv
e mult mai important decât ce ne arată în mod individual.
Un arhetip e un set de caracteristici universal recunoscute.
Arhetipurile devin o hartă care îți arată încotro s-o iei.
IRVINE WELSH AUTOR
Lucrurile care te ghidează.
Reprezintă călătoria eroului, de la Jung, la Freud,
până la miturile budiste și la cele din China antică.
De obicei, întrebarea e: „Cum gestionezi întunericul?
„Ce faci cu el?”
I PROSCRISUL
Camera mea.
Arma mea.
Nick a fost foarte interesat de viața de proscris,
de lumea din Vechiul Testament,
de așa-zisele norme sociale
și de ceea ce e considerat acceptabil și corect.
Proscrisul sfidează toate aceste lucruri.
Ce visezi noaptea?
Că păcătuiesc.
Visez păcate.
„Ia o Lambert & Butler în gură,
„o aprinde și suflă un fuior de fum spre reflexia sa.
„Apoi observă că umbrele din spate
„au început să sângereze, să se prelingă și să se repoziționeze.
„Pare că se alungesc și că preiau personalități
„care nu le-ar fi atribuite în mod normal,
„ca și cum ar veni înspre el din lumea spiritelor.
„Pe Bunny îl cuprinde dintr-odată sentimentul că va muri.”
Bunny Munro a luat naștere din ideea la care lucram de ceva vreme...
JOHN HILLCOAT REGIZOR
... despre un ratat absolut.
Nick a luat aceste idei și le-a rafinat până au devenit roman.
NICK CAVE MOARTEA LUI BUNNY MUNRO
Bunny Munro este un om foarte complicat.
PETE JACKSON SCENARIST
E sexy, amuzant și extrem de carismatic.
De asemenea, e josnic, nesăbuit, neglijent
și, cel mai important, cred că e un om distrus.
Ghici cum mă cheamă!
MOARTEA LUI BUNNY MUNRO SKY TV, 2025
Eu sunt Bunny.
- Bunny? - Bunny.
Cred că ce îl face atât de periculos
e faptul că are mare succes la femei. Poate să le ofere ceea ce-și doresc...
ISABELLA EKLÖF REGIZOARE
... până la un anumit punct, apoi dispare.
Bunny e un proscris, deoarece nu se încadrează în cadrul moral
după care am acceptat cu toții să ne ghidăm în viață.
Nu-l interesează nimic.
Ce e minunat la antieroi
este că ne dau voie
să încălcăm regulile fără să o facem, de fapt.
Știu că lui Nick îi place să scrie despre proscriși și bandiți,
care-s incredibil de complecși.
Și e incredibil de intrigant.
Începi să ai o legătură cu acest desperado.
Chestiile astea sunt mișto.
Tuturor le plac proscrișii, nu?
Proscrișii ne-au marcat de la o vârstă fragedă.
Suntem foarte impactați de aceste figuri.
Ned Kelly a fost un proscris care ne-a bântuit imaginația.
Nick chiar a crescut în Kelly Country.
Există o legătură directă
cu o parte dintre lucrurile dramatice care se întâmplau în Melbourne
când Nick era copil.
În această seară, poliția din Melbourne tot nu poate să explice
cine a bombardat sediul poliției și de ce.
Dar ne și aflăm într-o zonă extremă a lumii.
E ca o altă planetă.
Și am venit neinvitați.
Pentru mine a fost întotdeauna esențial
să fiu perceput ca un artist australian.
Mereu m-a definit chestia asta.
E specialitatea mea.
Și faptul că Bad Seeds sunt o trupă australiană.
Cred că Nick nu putea proveni de altundeva.
La apogeul ei, arta australiană e ca cea a lui Barry Humphries.
Are o latură poetică.
Totul are o notă ludică, un aer de sacralitate,
dar și unul profan.
Nu demult, ei aveau impresia că noi, cei de aici,
suntem o adunătură de diamante neșlefuite.
Dar avem mai multă cultură decât o fabrică de penicilină din Australia.
Moralitatea australienilor e ca cea a infractorilor.
Regulile pe care le înveți la școală seamănă cu cele de la pușcărie.
În Australia, dacă nu ești bun, publicul te face bucăți.
The Birthday Party și Bad Seeds la început, cântau muzică agresivă.
Ideea era să provoace.
Când îi vedeai în concert, aveai impresia
că s-ar putea întâmpla orice. Putea să devină violent.
Părea că sunt gata să moară pe scenă.
Nick mereu a fost un personaj mitic. Era ca un fel de Isus.
Ca Isus cel rău din Melbourne.
L-am cunoscut pe Nick la un traficant de droguri.
Eu eram un băiat nevinovat de la o școală privată,
care-și cultiva prima dependență de heroină,
și l-am văzut pe prințul întunericului care stătea pe canapea.
Se uita la un documentar despre râme.
L-am întrebat: „La ce te uiți?”
El doar s-a întors și mi-a arătat dinții.
Pentru mine, anumite droguri nu au fost neapărat despre drogul în sine,
ci despre haosul aferent
și despre oamenii ciudați și minunați
pe care îi cunoști când trăiești așa.
Acea experiență formatoare constituie materia primă
pentru personajele pe care le creezi ulterior.
Nucleul acelei creativități
provine adesea din dezinhibiția din tinerețe.
Au fost cu siguranță proscriși în Melbourne,
care apoi au venit la Londra.
Și Londra nu a fost de ajuns pentru ei, așa că s-au dus la Berlin.
Berlinul anilor '80 a fost teritoriul perfect pentru Nick.
Era locul proscrișilor.
Cât timp nu împușcai pe nimeni,
puteai să faci orice.
Se putea întâmpla orice.
Mulți oameni creativi au venit în Berlin.
Nu degeaba au venit Bowie și Iggy Pop.
Cred că același motiv l-a atras și pe Nick Cave la Berlin.
Ne-am dus la Berlin fiindcă, de fiecare dată când mergeam acolo,
cunoșteam oameni...
VOCEA LUI NICK CAVE
... care aveau o atitudine extrem de deschisă față de muzică
și față de artă, în general.
Erau preocupați doar de bucuria de a crea,
ceea ce sună de-a dreptul pompos.
Dar e adevărat.
VOCEA LUI MICK HARVEY
Oamenii se comportau într-o manieră depravată.
Stăteau treji toată noaptea, se îmbătau, se drogau.
Încă o piesă și gata.
CERUL DEASUPRA BERLINULUI, 1987
Nu o să vă vorbesc despre o fată.
Vreau să vă vorbesc despre o fată.
Nick era regele Berlinului.
Când am făcut Cerul deasupra Berlinului,
desființase The Birthday Party.
Înființase Bad Seeds.
Bad Seeds au fost mereu un fel de...
Din exterior, au părut mereu o forță de temut.
Arătau uimitor. Nu se asemănau cu nimic.
Bad Seeds erau o gașcă de pirați nebuni.
E rar să găsești ceva care combină arta, acțiunea,
dorința, pericolul și iubirea.
Nick a adus laolaltă indivizi extrem de dinamici.
Blixa Bargeld era de la Einstürzende Neubauten.
E o forță unică și extrem de creativă,
iar Mick Harvey era ancora
care ținea totul laolaltă.
Dinamica dintre el și toți cei din trupă
nu seamănă cu nimic din ce am văzut la alți artiști.
Majoritatea trupelor compun piesa, fac un demo și îl duc la producător.
Producătorul are niște idei și încep să facă repetiții
și să încerce tot felul de variante.
Nu a existat așa ceva.
Se așeza la pian și spunea:
„Bun, piesa e așa.”
Apoi spunea: „Mai e o parte care e așa.
„Apoi e o pauză. Și nu știu ce se întâmplă după ea.
„Sunteți pregătiți?”
Înregistrăm?
- Da. - Bine.
Unu, doi, trei.
Presiunea se datora în totalitate
faptului că e incredibil de nerăbdător.
E cel mai nerăbdător om cu care am lucrat vreodată.
Nu știi niciodată ce urmează să facă.
THOMAS WYDLER BAD SEEDS, 1985-PREZENT
Asta e palpitant. Asta face ca totul să fie interesant.
Apoi, după ce apar primele acorduri
și primele versuri, începe.
S-a înconjurat de oameni foarte creativi,
care au o viziune frumoasă asupra muzicii,
dar care îl urmează, iar asta a făcut ca totul să funcționeze.
Da, eu sunt Nick Cave. Și ei sunt Bad Seeds.
Cred că muzica lui de la început includea mai multe arhetipuri.
Genul ăsta de bărbați neîmblânziți care erau incredibil de complecși
sau homosexuali sau orice altceva,
și totul era mult mai profund decât părea la prima vedere
și aveau un comportament intimidant.
Dar, în sinea lor, toți erau devastați.
The Mercy Seat.
„În supă, chipul lui Isus ivit” e un vers tipic lui Nick Cave,
fiindcă e deopotrivă și transcendent, și cotidian.
„Roțile perfide ce-aduc masa în surdină”...
Asta am învățat de la el...
Combină misticul și cotidianul
și o să obții un vers bun.
The Mercy Seat e prima lui capodoperă monumentală.
S-a hrănit dintr-o tradiție veche,
de pe vremea lui Johnny Cash sau John Lee Hook,
care presupune să devii un personaj.
Pentru The Mercy Seat,
cânți din locul celui condamnat la moarte.
A numit scaunul electric „scaunul îndurării”.
Apoi ritmul devine rapid, maniacal și sălbatic.
E un vârtej al groazei
care se transformă în sentimentul că îți vei cunoaște creatorul.
E un spectacol de teatru grandios.
Și lovitura de grație de la final, confesiunea.
E aproape o desfătare în felul în care versurile devin tot mai sinistre.
E atât de tipic lui!
Explorează abisurile minții umane.
Toate lucrurile pe care ne temem să le recunoaștem,
deoarece ar fi înfricoșător s-o facem.
Toată lumea are aceste lucruri.
Cred că există o voce
care transcende tot ceea ce pari a fi în această viață efemeră.
Cel mai mare dar pe care îl ai e subconștientul.
El e puntea de legătură cu forțele superioare din univers.
Diverse dimensiuni, diverse forțe cosmice
pe care nu le înțelegi.
Dacă lași subconștientul să facă munca grea,
te duce în acele zone.
II UMBRA
Toți avem o umbră.
Tindem să ne reprimăm și să ne îngropăm umbra,
iar aceasta ajunge să se dezlănțuie în alte moduri.
JOHN HILLCOAT REGIZOR
Se acumulează până dă pe afară.
Lumea noastră din umbră e aproape nelimitată.
Cred că e foarte sănătos
să ne forțăm să ne privim în oglindă și să vedem imaginea de ansamblu.
Ne petrecem majoritatea timpului reprimând
anumite aspecte ale caracterului nostru pe care nu vrem să le vedem.
Mie mi se pare că e sănătos
și terapeutic, dacă vreți să folosim acest cuvânt,
să privim aceste aspecte ale caracterului nostru.
Au existat critici la adresa personajelor
despre care scriu și despre faptul că mă reprezintă pe mine.
Și e adevărat.
Isprăvile lui Stagger Lee au devenit tot mai extreme.
ANDREW DOMINIK REGIZOR
Și provocatoare. Care era cuvântul?
Sfidătoare.
Țin minte prima dată când au cântat Stagger Lee,
care este o melodie veche și tradițională.
Când a ajuns la partea în care zice: „M-aș târî peste 50 de femei
„ca să ajung la fundul unui băiat gras”,
s-a simțit șocul absolut.
Publicul era șocat.
Erau 50.000 de oameni care parcă tocmai fuseseră plesniți peste față.
Cred că sunt niște proiecte interesante în lucru,
un album concept bazat pe baladele despre crime.
E un gen de versuri foarte intens?
Da, mai ales când vine vorba de blues și de country.
Pentru mine e doar o scuză ca să compun multe versuri violente.
Murder Ballads m-a distrus.
M-a zdruncinat din temelii.
M-a marcat într-un mod absolut înspăimântător.
Am avut coșmaruri săptămâni la rând. Mă trezeam tremurând de frică.
Știți ce zic? Pentru că prezenta
o latură îngrozitoare a umanității.
Am pus mulți oameni să asculte acest album.
„Trebuie să-l asculți!” Nu voiau să-l asculte.
Nu voiau să-l asculte și să recunoască.
Știți ce zic? E o oglindă.
Arta are un scop.
Nu e doar divertisment.
Există pentru ca noi să evoluăm și să înțelegem cum să trăim.
Toți suntem mult mai siniștri decât vrem să credem.
Până am ajuns la Bunny Munro,
Nick se acomodase bine în Brighton.
Era împreună cu iubirea vieții lui.
Era însărcinată. Urmau să aibă gemeni.
S-au născut gemenii.
Era un nou capitol.
Moartea lui Bunny Munro e coșmarul lui delirant
despre modul groaznic în care și-ar putea distruge propria căsnicie.
E o poveste de groază masochistă
despre cât de diabolic poate să fie el însuși.
„Pentru o clipă, conștientizează într-un mod obscur
„că închipuirile bizare, fantasmele și aparițiile
„cu care s-a confruntat erau spectrele propriei sale suferințe
„și că ele îl scoteau din minți.”
Când îți creezi propriul mit, e interesant că,
la un moment dat, te întrebi unde dispare limita.
Ești mitul sau ești persoana?
După ședințele foto la care lucram cu el, ziceam: „Nu mai fac asta.
„Nu-l mai fotografiez în viața mea pe Nick.”
Pentru că era un chin.
Dezvălui prea multe?
Când cunoști așa bine pe cineva, nu vrei să-l superi.
Părul era extrem de important.
Țin minte că petrecea ore întregi aranjându-și părul.
Am început să-i explic că nu i-am făcut niciodată
o poză nereușită.
Și cred că a început să se lase în voia procesului.
Asta este renumita Nick Cave in Blue Wig.
Nu m-a întrebat de ce îl costumez.
I-a plăcut cum se simțea lycra pe piele
și a fost încântat de idee.
Totul e plin de praf.
Doamne!
Bun, deci asta e...
Cu asta era îmbrăcat.
Și, evident, în stilul meu pervers și obișnuit
am decupat sfârcurile, dar nu se vede în poză.
Deci asta am făcut.
Și apoi l-am dat cu ruj în zona asta.
A vrut să facă ceva ce nu se mai făcuse,
dar fără sadomasochism sau alte fetișuri.
Nu existau limite.
Nick are capacitatea de a evolua la infinit.
Așa e el. Nu rămâne niciodată pe loc.
Există în mod clar un sentiment de neliniște.
E ca și cum acești pelerini,
aceste personaje aventuriere, încearcă să descopere lumi noi.
Chiar e el.
III PELERINUL
Pelerinul e cel sortit să rătăcească prin lume
în trup de muritor,
înfruntând întreaga ei complexitate și toată fragilitatea condiției umane.
Ador cuvântul „pelerin”.
Nick are o misiune.
Cred că așa caută el sufletul omenesc.
Nick vrea să știe de ce e aici.
Nu mulți oameni vor să știe asta.
Pelerinul se îndreaptă și spre cunoscut, și spre necunoscut.
Mergi undeva, nu rătăcești aiurea.
Pe parcursul călătoriei, cunoști oameni și porți diverse discuții.
Uneori, aceștia te țin în loc, iar alteori te propulsează înainte.
Nick a decis într-o bună zi că vrea să facă un duet cu Kylie.
Ea era întruchiparea popului
și toată lumea a zis: „Ce mama naibii?”
Dar așa era Nick.
A stârnit o controversă uriașă în echipa ei de management.
VOCEA LUI NICK CAVE
A fost o provocare pentru ea să pășească într-o lume masculină, plină de droguri,
dar a făcut-o pentru a cânta această melodie.
Și a dat dovadă de un curaj extraordinar făcând asta.
El crede în necunoscut
și în relația sa cu necunoscutul.
Crede că trebuie să se pună
în situații în care să nu știe exact ce face.
Cred că așa sunt colaborările, deoarece te confrunți cu un element
asupra căruia nu ai control. E cealaltă persoană.
ÎNTUNERIC
Nick renunțase, în sfârșit, la droguri.
Nu recidiva și era pe val din punct de vedere creativ.
Ca mulți dependenți, se întreba dacă, fără droguri,
va mai putea să-și exprime pe deplin energia creativă.
Am încercat din greu să-l conving
că asta e o capcană și o iluzie căreia îi cad pradă mulți artiști.
Cred că oamenii cu care a colaborat de-a lungul timpului
s-au schimbat,
la fel ca natura colaborărilor în sine.
Colaborarea sa cu Warren a fost diferită,
deoarece chiar au stat și au lucrat împreună.
Au compus muzică împreună.
Nu cred că s-a întâmplat la fel
cu Nick și cu Blixa pe vremuri.
Dacă nu te schimbi, stagnezi.
E bine?
Nouăzeci și opt din o sută.
WARREN ELLIS BAD SEEDS, 1997-PREZENT
Pur și simplu îmi place să lucrez cu el. Nu...
Nu mă uit la ce face...
Asta e treaba voastră sau a jurnaliștilor.
Pentru Warren și Nick, există un factor de improvizație,
spre deosebire de cum era la începuturile Bad Seeds.
Când au ajuns la Push the Sky Away,
au apărut primele semne că lucrurile se schimbă,
că se schimbă ideea lui Nick asupra melodiei.
Nick a sunat și a zis: „Ne apucăm de un nou album.
„Vreți să veniți la Brighton și să ne vedem?”
Când am ajuns, au venit în prima zi, iar Nick s-a așezat la birou,
cu pianul lângă el,
iar Warren s-a așezat pe jos,
cu sintetizatoare, pedale și tot felul de lucruri ciudate lângă el.
Și au început să zdrăngănească chestiile alea.
Era extrem de bizar...
Haos.
Haos sonic.
Încercam să nu ne privim reciproc
ca să nu râdem sau să zicem: „O să fie cel mai groaznic album!
„Ce fac?”
Îmi cereți să explic un proces
pe care n-am încercat niciodată să-l analizez,
deoarece, puteți să mă considerați superstițios,
dar mereu am simțit că ceea ce e...
mistic sau cum o fi
așa trebuie să rămână.
După cinci sau șase ore de zdrăngănit,
îți zici: „Ăsta e sfârșitul creativității.”
Apoi apare ceva.
Warren nu știe încotro se îndreaptă și nici nu-i pasă.
În timpul procesului de creare descoperi ce este.
Doar improvizezi.
Când faci asta, melodia te surprinde.
Depășește ce crezi că ar trebui să faci
și ceea ce știi
și se transformă într-o entitate de sine stătătoare.
Mă interesează doar frenezia
din momentul în care se divide atomul.
Evident, Higgs Boson Blues este o călătorie,
dar e una halucinantă, nu?
Pune sub semnul întrebării existența unui Dumnezeu.
E vorba despre un tip care conduce spre Geneva...
NICK LAUNEY PRODUCĂTOR
... deoarece nu-i place că se fac experimente cu atomi
și, în funcție de rezultat, înseamnă că Dumnezeu nu există.
Pentru mine, asta e amenințarea subiacentă.
Dar nu e evidentă.
Este o călătorie menită să ia
pulsul spiritual al omenirii,
în timp ce verifică starea ei fizică și atomică.
Trebuie să-i privim ca pe Carl Sagan sau Carlo Rovelli.
Sunt exploratori.
Sunt exploratori care vor să descopere ce înseamnă să fii om.
Când am terminat Push the Sky Away,
nu părea că acela e finalul.
Părea că e începutul unui lucru,
că se va ajunge undeva.
Țin minte că am vorbit cu Nick...
Era ca o promisiune, ca o semnalizare.
Era ca și cum s-ar fi făcut o promisiune.
Pelerinul e doar un memento pentru a rămâne ancorat,
chiar și cu forța asta transcendentă. Un îndemn să rămâi legat de Pământ
și de oameni
și că relația cu oamenii e la fel de importantă
ca cea cu divinitatea.
În orice fel de călătorie, vremea e uneori frumoasă,
alteori, nu.
Uneori se simte ca un pelerinaj.
Alteori se simte ca un adevărat periplu.
Reacționăm cât putem de bine la ce ne iese în cale,
fie că e vorba de încercări, frustrări, tovărășie sau sprijin.
Învățăm pe parcurs și învățăm cum să gestionăm
clipele moarte și pe cele goale
în timp ce înaintăm.
E o întrebare delicată, dar importantă.
Cum l-a afectat pe Nick moartea tragică a fiului său adolescent,
nu doar ca om, ci și ca artist?
A fost îngrozitor.
Chiar a fost oribil.
Cel mai groaznic lucru.
A fost de neînchipuit.
Țin minte că eram în Elveția.
A fost cel mai groaznic lucru pe care l-am auzit.
N-am putut să zic nimic.
Și n-am uitat niciodată.
Mare parte din viață mi-am petrecut-o fiind...
pur și simplu fascinat de propriul meu geniu.
Aveam un birou și stăteam acolo
și scriam în fiecare zi,
și tot ce se întâmpla în viața mea rămânea în planul secund...
Chiar și supărările,
deoarece eram implicat
în această muncă măreață pe care o...
Și totul s-a prăbușit complet.
Am văzut ridicolul situației
și felul rușinos în care m-am complăcut.
Pur și simplu... mi s-au schimbat prioritățile.
Încă lucrez nonstop.
Încă plec în turnee.
Încă enervez pe toată lumea fiindcă fac un album nou
sau fiindcă-s deprimat pentru că nu pot să compun piese noi.
Aceleași lucruri au rămas valabile. Dar...
ideea că arta surclasează orice altceva
nu se mai aplică în cazul meu.
Sunt un tată, un soț și un om care aparține acestei lumi.
Aceste lucruri sunt mult mai importante pentru mine
decât ideea de a fi artist.
Genul ăsta de suferință e un fel de nebunie.
Te aduce aproape de colaps.
Toți vom experimenta suferința și pierderea.
Toți vom experimenta bucuria și euforia.
Aceste elemente se luptă în noi,
iar eu consider că așa apar lucrurile mărețe.
Trebuie să meargă înainte pas cu pas.
IV COPILUL DIVIN
Brusc, parcă s-au ciocnit două lumi,
lumea lui creativă și viața lui personală.
În lumea lui Nick și mai ales în Bunny Munro, copiii sunt
simbolurile speranței și potențialului...
PETE JACKSON SCENARIST
... și sunt încă puri
și incredibil de înțelepți.
Prin faptul că vedem lumea fără filtru,
putem vedea lumea prin ochii lor
și o putem vedea din perspective diferite.
Nick încă are acel copil interior.
Mereu s-a înțeles minunat cu copiii,
fiindcă aceștia aveau o libertate și o anarhie
pe care el le îndrăgea.
Îi plăceau obrăznicia copiilor
și momentele în care copiii îi trag la răspundere pe adulți.
Ce e minunat la copii
e că îți demască toată prefăcătoria.
Avem melodia O Children, care e ca un imn
adresat tuturor copiilor abandonați de adulți.
Pentru mine, asta înseamnă să spui o poveste.
Nu e vorba doar de narațiune.
IRVINE WELSH AUTOR
E vorba de toate stările emoționale
și de temele profunde în care te poți scufunda.
El a reușit să facă asta cu o melodie.
Am fost impresionat de această măiestrie artistică.
Și încă sunt.
S-a confruntat cu o tragedie și nici nu pot să-mi imaginez
durerea și suferința pe care le-a simțit.
Și a reușit să iasă la lumină,
să își onoreze fiul,
să trăiască o viață plină de artă și să își gestioneze suferința.
S-a descurcat și i-a dat de cap.
Cine poate să facă asta? Al naibii de puțini oameni.
Ghosteen a fost creat într-un context neobișnuit.
După această catastrofă personală.
Pe atunci locuiam cu Nick în LA.
Prima mea interacțiune cu Ghosteen
a fost când el stătea la computer și punea diverse secvențe muzicale
în timp ce cânta în bucătărie.
Apoi m-am dus în locul în care înregistrau.
Era un loc din Malibu.
Acel album a fost o experiență foarte izolată.
Instalaserăm tot și făceam toate aceste...
duble, după care ne culcam
și dormeam câteva ore.
Inginerii de sunet erau acolo, iar eu coboram în chiloți,
mă așezam pe bancă și îi ascultam.
Nu-mi venea să cred ce ieșea.
La înregistrarea albumului Ghosteen, a fost singura dată când am simțit
că în studio mai era ceva.
Era o altă forță prezentă.
Se conectaseră la ceva.
Asta îl face pe un sceptic ca mine să-și zică:
„Stai puțin! Ce s-a întâmplat în acel studio?
„Ce plana acolo?”
Pentru că, fără nicio îndoială, în jurul lor roiau spirite.
Țin minte că, atunci când el și Warren au înregistrat Ghosteen,
am avut senzația că o să-mi explodeze inima.
A fost tulburător
și extrem. Să simți acele lucruri
și să te afli în încăpere în timp ce se întâmplau acele lucruri a fost...
fascinant.
Uau!
Deci...
Vedeți voi...
E un tip care scrie despre...
aceste lucruri superbe și înfricoșătoare,
mitologice și greu de imaginat,
dar pe care ți le imaginezi clar datorită descrierilor lui.
Acești cai în flăcări care aleargă pe câmpiile magice.
Voiam să simt acest lucru cu toată ființa mea,
așa că am rezonat cu creația lui Nick,
care era un album...
despre moartea lui Arthur.
Și am vrut să iau parte la acest lucru, deoarece Arthur era finul meu.
Și niciodată...
Îmi doream să facă parte din mine pe vecie
și să nu dispară niciodată. Acesta era un alt mod
prin care să-mi întipăresc acest copil în ființa mea,
ca să pot să-l păstrez cu mine atât timp cât voi trăi.
Îmi imaginasem, așa cum fac tinerii,
că voi lăsa în urmă ceva grandios
și că acela va fi apogeul. Ca o capodoperă.
Și, după ce am terminat Ghosteen,
Nick s-a uitat la mine și a zis: „Drace, am reușit.”
Dar eu m-am gândit că avea să fie sfârșitul colaborării noastre.
Cum să transcenzi acel nivel?
Găsești un tărâm în care Arthur există,
în care spiritul său însuflețește și dă viață acelui loc,
și astfel poți începe să te gândești la el
fără acea agonie insuportabilă a pierderii.
Nick își lăsa la vedere suferința.
Vorbea despre durerea lui,
despre cât de profund a reușit să atingă oamenii
și să-i emoționeze într-un fel în care rock-and-rollul nu va reuși niciodată.
I-a emoționat într-un mod pur existențial.
Apoi, piesele au dobândit o dimensiune complet diferită.
Nu știu unde am citit
că o profesoară din liceu l-a întrebat
ce vrea să fie când va fi mare. A răspuns: „Vreau să fiu guru.”
Și mi s-a părut interesant.
V PROFETUL
Ce fac profeții în poveștile biblice?
Scot la lumină ceea ce alți oameni refuză să rostească.
În opinia mea,
marii profeți ai Bibliei fac ceva aparte.
Îi îndeamnă pe oameni să se regăsească, spunându-le:
„Asta e menirea voastră,
„viziunea care v-a impulsionat de la bun început. Cum de ați uitat-o?”
De mic copil, am avut un temperament religios,
dar n-am simțit nevoia să-l manifest.
Am fost dependent de droguri vreo 20 de ani
și aveam un mare interes pentru genul ăsta de lucruri,
dar nu le vedeam utilitatea.
Și cred că, după moartea lui Arthur, nu chiar imediat,
ci... A trecut ceva timp,
dar, decât să simt furie
sau să resping acele lucruri,
am simțit că mi se înclină ușor balanța către o viață religioasă,
pe care am găsit-o extrem de utilă
și am considerat-o un lucru care mi-a lărgit orizontul.
Odată am vorbit despre creștinism
și am zis: „Deci crezi în izbăvire?
„Principiul de bază al religiei creștine
„conform căruia renaști.”
Și el a zis: „Nu mă interesează deloc.
„Nu m-am gândit niciodată la asta.”
Ăsta e aspectul esențial,
dar pe el nu îl preocupă deloc.
Părerea lui este că credința în Dumnezeu
e un act de imaginație.
Iar el crede în imaginație.
Dar e genul de persoană care consideră că dubiul face parte din credință.
E un mod mai responsabil de a trăi.
E mai responsabil să fii credincios.
Și e ușor să fii cinic.
El pune credința la îndoială.
Ultima mea discuție cu el...
Nu știu dacă ar trebui să spun asta,
dar a fost despre... Are unele momente
în care dezbatem întrebarea: „E stupid să crezi?
„E ridicol să ai credință?”
Nu-l deranjează deloc să discute despre asta.
De asta simt că Dumnezeu lucrează prin Nick
și uneori încerc să-i reamintesc și lui asta.
El scrie în ceea ce ar putea fi considerați
termeni profund mitologici.
Cum e Wild God.
În egală măsură, e...
și haotică, și dătătoare de viață.
Și are un titlu interesant.
Wild God.
Ideea că Dumnezeu nu e doar mărinimos,
ci este un spirit imprevizibil.
Acționează cu o putere uluitoare.
E incredibil.
Nu mi-a venit să cred când mi-a pus Wild God.
Chiar nu mi-a venit să cred.
Mereu încearcă să nu repete ce a mai făcut,
deși anumite teme sunt recurente.
Melodiile nu au încărcătura celorlalte albume.
Parcă spun: „E o nouă zi.
„Hai, să mergem!”
N-o să uit niciodată cum a fost la ciudatul Miraval Studio.
E foarte special.
Toată lumea era din nou fericită. Eram plini de vitalitate.
Când m-am alăturat trupei,
am observat că stăpânea foarte bine Biblia.
Deci nu e de mirare că așa vor sta lucrurile
pentru tot restul vieții lui.
Acum asta se manifestă într-un mod pozitiv.
Până și vocea lui a început să ajungă la maturitate.
A găsit vocea care vorbește cu umanitatea.
WIM WENDERS REGIZOR DE FILM
Am primit un exemplar din Faith, Hope and Carnage.
E o carte cu discuții dintre Sean O'Hagan și Nick.
Am fost foarte impresionat și impactat de ea.
Când am decis să scriem cartea, a insistat asupra a două aspecte.
Că nu vom privi în urmă cu nostalgie la vremurile de demult.
Și că nu va fi un interviu. Trebuia să fie o conversație.
Sean O'Hagan îl provoacă pe Nick
să spună mai multe despre lucrurile care îl alimentează și-i dau energie
și despre cum se leagă aceste lucruri de trauma profundă,
de dezrădăcinare, de izolare și de durerea aproape de nesuportat
prin care a trecut.
Nick s-a ridicat la înălțimea provocării
și a explorat subiectul într-un mod profund și dureros
și a vorbit despre decizia...
de a primi alți oameni
în lumea traumei și despre cum poate fi gestionată.
Când am fost în turneul de promovare în Marea Britanie și Europa,
oamenii veneau și ne spuneau: „Cartea asta a schimbat tot.
„Simt că există speranță.”
Mai ales cei care au pierdut un copil,
ceea ce e cel mai groaznic lucru posibil.
Au fost multe astfel de momente. A fost ceva profund.
Ăsta e un lucru interesant despre care vorbește Nick.
Cum se motiva singur ca să urce pe scenă și cum...
A lăsat să se înțeleagă că nu-i plăceau.
Că nu îi plăcea publicul lui.
Se războia cu el.
Mi se pare că distanța pe care a parcurs-o
este...
A ajuns într-un punct în care își respectă profund publicul
și chiar îl iubește.
E un lucru foarte complicat...
VOCEA LUI NICK CAVE
... dar golul care a rămas...
Acel gol s-a umplut rapid de sens
care s-a manifestat în diverse moduri...
și care mi-a permis să văd lumea din altă perspectivă.
Mi-a permis să fiu mult mai...
plin de compasiune față de tragedia condiției umane.
Mai puțin înverșunat.
A fost un fel de reacție contrară logicii.
De fapt, în loc să mă înrăiască,
a făcut opusul.
M-a făcut să fiu mult mai conectat cu oamenii, în general.
E ceva profetic la faptul că s-a întors
și că a încercat să vorbească despre speranță.
Trauma pe care a procesat-o Nick
a fost una absolut îngrozitoare și constantă.
A fost pierderea copilului său.
Eu am avut o altfel de traumă.
Când mi-am revenit în urma traumei mele,
am realizat că murisem deja cu mult timp în urmă.
Murisem...
în copilărie, când am fost abuzat pentru prima dată.
Am murit.
Thomas a decis că o să renunțe la artă.
Nick a zis: „Nu e o idee bună.”
La acea vreme, Nick se lupta cu...
Avea un episod depresiv care dura de trei luni de zile,
în care se chinuia
să compună melodii.
A zis: „O să-ți scriu o poezie.
„Și, dacă fac asta, trebuie măcar să-mi faci ceva.”
A făcut un târg ciudat.
După două zile, am primit White Elephant.
Acum îmi amintesc clar că am citit-o
și am înțeles că era o invitație într-un spațiu intim.
Violența din acea melodie era genul meu de violență.
Și te-aș fi împușcat dacă te apropiai prea mult de mine.
Știți ce zic? Pe vremea aia.
Alergam prin natură după ce mi-a compus piesa.
Fuseseră niște incendii mari în Malibu. Totul arăta ca un pustiu vulcanic.
Am văzut o floare mov ca un ciulin,
dar era scăldată în soarele dimineții...
Și acea melodie
combinată cu floarea m-au făcut să simt...
THOMAS HOUSEAGO LUCRARE FĂRĂ NUME, 2020
Am simțit că acea floare era Nick.
Așa era Nick în viața mea.
Da, e un cadou frumos.
Știți ce zic?
Și, pornind de aici,
am pictat...
Am pictat Împărăția din cer.
THOMAS HOUSEAGO - PICTURĂ VIZIONARĂ: SOARELE CREAȚIEI PENTRU NICK C
La începuturi, cu orice ocazie,
mă duceam să văd Bad Seeds în turneu.
Apoi, când m-am alăturat trupei,
eram ori în spatele lui, ori în stânga lui,
ori în dreapta lui, ori în studio.
Și abia recent,
mixam concertul live din Paris
și urmăream filmarea în timp ce o mixam
și a fost prima dată când l-am privit
din public în ultimele câteva decenii.
M-a emoționat până la lacrimi când l-am văzut.
Are acest dar de a fi un canal prin care se manifestă altceva.
Și știi că e sincer.
Chiar e sincer.
E sincer când interpretează.
Spiritul muzicii se mișcă prin el.
Toate stările de concentrare, modestie, respect
care pulsează în acel moment... E absolut genial.
Identitatea lui scenică s-a schimbat complet.
A devenit mult mai generos.
Felul în care vede oamenii singuri din public,
felul în care chiar comunică cu oamenii,
nu doar de dragul spectacolului, ci din dorința de a comunica.
E ceva extraordinar în rock-and-roll, fiindcă...
The Rolling Stones nu comunică.
Sunt o trupă extraordinară, dar ei nu comunică.
Dar Nick comunică.
Cred că acum e...
Acum nu mai e despre „băiatul rebel cu foc și pucioasă”,
ci despre răspunsul la întrebarea: „Cum ne vindecăm? Cum ne ajutăm?”
A devenit un propovăduitor care ajută,
deși asta a fost pentru mine
și în etapa focului și pucioasei.
Când m-am dus să-l văd pe Nick Cave în concert...
Eu Îl înțeleg pe Dumnezeu
prin intermediul reprezentațiilor.
Și, când îl văd pe Nick...
Pentru o clipă, ceva pătrunde în încăpere
și cred că e iubire sau o prezență sau ceva
care face să pară că raiul s-a pogorât pe Pământ.
În mod tradițional, profetul are abilitățile unui showman,
ale unui magician,
și poate să plăsmuiască ceva.
Aceste experiențe religioase extraordinare
pe care oamenii le-au descris de-a lungul secolelor,
momentele de revelații sunt momente creatoare.
În acest context, bucuria e radicală.
E revoluționară.
Cu siguranță nu e fericire,
nu e o stare de satisfacție superficială și lipsită de discernământ.
Nu e stilul lui Nick Cave.
Nu e optimism sau gândire pozitivă.
E doar vorba despre a lăsa...
exuberanța vieții... „Exuberanță” nu e cuvântul potrivit.
Despre a lăsa abundența vieții
să se înalțe.
Cred că Nick e fericit.
E ciudat,
deoarece, acum zece ani,
ideea că Nick ar putea fi din nou fericit părea imposibilă.
Și sunt sigur că, dacă Nick de acum zece ani
s-ar întâlni cu Nick de acum, n-ar fi pregătit pentru el.
Știți ce zic?
Vă mulțumesc mult.
Subtitrarea (română): Deluxe Media Traducerea: Valeriu Cosa