Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Opptak. Jepp.
Det utrolige med den verdenen Nick skapte,
gjennom filmene, bøkene, og de vi kjenner best, sangene,
er at de er fulle av guddommelige, vakre karakterer.
Ser det greit ut?
Se.
Og så har man de mest patetiske ofrene.
De mest nådeløse skurkene og menneskehetens verste.
I Nicks verden er det alltid karakterer,
folk, sanger, der han takler det ukjente.
Det er så dypt, de verdenene han tryller fram.
Følelsen er alltid dyp og intens i alt.
Du vet at han føler et utrolig ansvar
når han skriver.
Han er nysgjerrig med ord.
TRÅ - SKJELVENDE - INNTRENGENDE
Noen ganger kan det være ti år senere,
og jeg ringer ham og sier: "Det er en så vakker sang."
Og han sier: "Duh!"
Han er og har alltid vært poet.
Kreativiteten hans, intelligensen.
Det er ingen frykt.
Den typen ærbødighet for låtskriving som en mystisk kraft.
Den har i stor grad påvirket tilnærmingen til mitt eget verk.
Nick spør alltid: "Hva om?"
"Hva med her? Hva skjer der?
"Hva skal vi gjøre med det? Hva er kjærlighet?"
Jeg tror det er hans søken etter menneskesjelen.
Nick vil vite hvorfor han er her.
Det er ikke så mange som vil vite det.
Jeg ville spørre deg om musikken.
Det har alltid vært mye arketyper i musikken din og mytiske figurer.
Det er mitt naturlige språk å gjøre det.
Jeg er historieforteller.
Disse karakterene i sangene mine, jeg ser ikke på dem
som litterære oppfinnelser så mye som deler av meg selv.
Det som er interessant med Nick, er måten det har utviklet seg over tid.
FILMSKAPER
Han var en som skrev sanger om karakterer.
Han skrev sanger, han skrev historier.
Sangene begynner å ta for seg disse arketypene.
Jeg synes Nick er veldig flink til å trekke i spakene
for å presse de karakterene framover.
Vi er ikke en lovløs eller en engel
eller en helgen eller djevel eller gud.
Vi inneholder alt det.
NÅDELØST DRAMA
Men det de kollektivt viser oss,
er langt viktigere enn det de viser oss individuelt.
En arketype er et sett med trekk som vi universelt gjengkjenner.
Arketypene blir et veikart som viser deg hvor du må gå.
FORFATTER
De er det som leder deg.
Heltens reise og Jung og Freud,
helt tilbake til buddhistiske og gamle kinesiske myter.
Det er som regel: "Hvordan takler du mørket?
"Hva gjør du med det?"
i DEN LOVLØSE
Dette er rommet mitt.
Pistolen min.
Jeg tror Nick var veldig interessert i den lovløse,
den typen gammeltestamentlige verden.
Samfunnets såkalte normer
og hva som anses som akseptabelt, hva som er rettferdig,
den lovløse utfordrer alt det.
Hva drømmer du om om natta?
Å begå synder.
Jeg drømmer om synd.
"Han stikker en Lambert & Butler i munnen,
"tenner den og blåser en trompet av røyk på speilbildet sitt.
"Så legger han merke til at skyggene bak ham
"har begynt å oppløse og flytte på seg.
"De ser ut til å bli lengre og anta personligheter
"man normalt ikke ville tilskrive dem,
"som om de nærmet seg ham fra åndeverdenen.
"Bunny har den uforutsette følelsen av at han skal dø."
Bunny Munro kom fra en idé jeg hadde formulert en stund…
FILMSKAPER
…om et slags totalt vrak.
Nick tok de ideene og broderte videre på dem som en roman.
Bunny Munro er en veldig komplisert mann.
MANUSFORFATTER
Jeg synes han er sexy, morsom, endeløst karismatisk.
Han er også ussel og tankeløs og uaktsom
og ødelagt, tror jeg.
Gjett hva jeg heter.
Jeg er Bunny.
-Bunny? -Bunny.
Jeg tror at noe av det som gjør ham så lumsk,
er at han er flink med damer. Han kan gi dem det de trenger…
REGISSØR
…til et visst punkt, så forsvinner han.
Bunny er lovløs ved å eksistere utenfor et moralsk rammeverk
vi alle har akseptert som det vi skal følge.
Han driter i alt sammen.
Jeg synes at det flotte med antihelter
er at de gir oss
tillatelse til å overskride uten å faktisk overskride.
Jeg vet at Nick liker å skrive om disse lovløse og bandittene
som faktisk er utrolig komplekse.
Og så er det utrolig fengslende.
Du utvikler et bånd til denne desperadoen.
De greiene der er kule.
Alle elsker vel en lovløs?
Den lovløse er noe som galvaniserte oss i en yngre alder.
Vi er veldig betatt av de figurene.
Ned Kelly var en lovløs figur som ruvet i fantasien vår.
Nick vokste faktisk opp i Kelly-land.
Det er en direkte linje
til noen av de veldig dramatiske tingene som skjedde i Melbourne
da Nick vokste opp.
Melbourne-politiet kan fortsatt ikke forklare
hvem som bombet byens politihovedkvarter eller hvorfor.
Men vi er også i en veldig ekstrem del av verden.
Det er som en annen planet.
Og vi er de uinviterte.
For meg har det alltid vært grunnleggende viktig
at jeg blir sett på som en australsk artist.
Det har alltid vært min greie.
Det er min stil.
Og at Bad Seeds er et australsk band.
Jeg tror Nick bare kunne komme fra Australia.
Australsk kunst på sitt beste, en som Barry Humphries,
det er noe poetisk ved det.
Det er en lekenhet, en hellighet,
og en profanitet.
Det var ikke mange måner siden at de trodde vi var
en gjeng med uslepne diamanter her nede.
Men vi har mer kultur enn en penicillinfabrikk i Australia.
Australsk moral er som en kriminell moral.
Reglene du lærte på skolen, er i stor grad fengselsregler.
I Australia måtte du være flink, ellers ville publikum rive deg i filler.
The Birthday Party og tidlig Bad Seeds er konfronterende musikk.
Ideen var å provosere.
Du fikk den følelsen når du så dem,
at hva som helst kunne skje. Vold kunne bryte ut.
Som om de var klare til å dø på scenen.
Nick var alltid en mytisk figur. Han var som Jesus eller noe.
Som Melbournes onde Jesus.
Jeg traff Nick i spritsjappa.
Jeg var en uskyldig privatskole-gutt
med min første heroinavhengighet, og jeg gikk inn,
og der satt mørkets prins på sofaen.
Han så på en dokumentar om meitemarker.
Jeg spurte: "Hva ser du på?"
Og han bare snudde seg og flekket tenner til meg.
For meg var visse typer dop… Det var ikke dopen i seg selv.
Det var mer den kaotiske livsstilen rundt
og de rare og vidunderlige folkene du treffer
når du har den livsstilen.
Den formative opplevelsen gir mye av frøet
for karakterene du senere skaper.
Maskinrommet til den kreativiteten
er ofte en slags ungdommens hemningsløshet.
De var helt klart lovløse i Melbourne,
og så kom de til London.
Og London var åpenbart ikke nok, så de dro til Berlin.
Berlin på 80-tallet var det ideelle territoriet for Nick.
Det var et lovløst sted.
Så lenge du ikke skjøt noen, kunne du gjøre
alt annet du ville gjøre.
Hva som helst kunne skje.
Mange kreative folk kom til Berlin.
Det var en grunn til at Bowie og Iggy Pop kom hit.
Og jeg tror samme grunn trakk Nick Cave til Berlin.
Vi dro til Berlin fordi hver gang vi dro dit,
ble vi kjent med folk…
NICK CAVES STEMME
…som hadde en ekstremt åpen holdning til musikk
og til kunst i sin alminnelighet.
De var bare opptatt av gleden ved å skape,
som høres veldig pretensiøst ut.
Men det er sant.
MICK HARVEYS STEMME
Folk ser ut til å te seg på dekadent vis.
Er alltid oppe hele natta, blir fulle, bruker dop.
Én sang til, så er det over.
Men jeg skal ikke fortelle dere om en jente.
Jeg skal fortelle dere om en jente.
Nick var kongen av Berlin.
Da jeg lagde Wings of Desire,
hadde han oppløst The Birthday Party.
Han hadde dannet Bad Seeds.
Bad Seeds var alltid denne typen…
Som tilskuer føltes det som en kraft å regne med.
De så utrolig ut, lignet ikke på noe annet.
Bad Seeds var som en gjeng med pirater.
Sjeldent å ha det et slikt sted hvor det er kunst og handling,
og higen og fare og kjærlighet, og alle de tingene kommer sammen.
Det Nick gjorde, var å sette sammen veldig dynamiske individer.
Så Blixa Bargeld var fra Einstürzende Neubauten.
Han er så unik og en så kreativ kraft,
og Mick Harvey var på en måte ankeret
som holdt alt samlet.
Dynamikken mellom ham og Bad Seeds-medlemmene
er ulikt alt annet jeg har opplevd med andre artister.
Band flest skriver sangen, lager demoer, spiller det for plateprodusenten.
Produsenten har så flere ideer, så begynner de å øve
og utarbeider ulike arrangementer og slikt.
Det er ingenting av det.
Han setter seg ved pianoet og begynner:
"Denne sangen er slik."
Og han sier: "Det er en annen del som kommer inn og er slik.
"Så er det en stopp. Og jeg vet ikke hva som skjer etter det.
"Greit. Er dere klare?"
Skal vi spille inn?
-Ja. -Greit.
Én, to, tre.
Det tidspresset skyldes helt og holdent
at han bare er utrolig utålmodig.
Han er den mest utålmodige personen jeg har jobbet med.
Du vet aldri hva han planlegger å gjøre.
BAD SEED, 1985-NÅ
Det et det som gjør det spennende.
Og så, når komposisjonene kommer,
de første tekstene og så videre, begynner det.
Han har omgitt seg med disse folkene som er så fantasifulle
og har en vakker estetikk med musikk,
men de kan følge ham, og det fungerer.
Ja, jeg er Nick Cave. Dette er Bad Seeds.
Jeg tror hans tidligere musikk hadde flere arketyper.
Disse ville mennene som faktisk var utrolig komplekse
eller homoseksuelle eller hva det måtte være,
alt var bare mye mer enn det man så,
men de hadde en truende framtoning.
Men de hadde alle en slags fortvilelse inni seg.
Nådestolen.
"Jesu ansikt i suppa mi" virker som klassisk Nick Cave,
for det er det transcendente og det ordinære, sammen.
"Måltidsvognas onde hjul"…
Jeg tror det er noe jeg har lært av ham, liksom…
Det mystiske og det dagligdagse,
å føre dem sammen, og det skaper en bra tekst.
The Mercy Seat er hans første monumentale store sang.
Det er noe han brukte, som kom fra en eldre tradisjon,
med Johnny Cash, John Lee Hook og slikt,
der du finner en persona.
I The Mercy Seat
synger du fra personaen til fyren på dødscelle.
Ideen at den elektriske stolen blir kalt for "nådestol",
og så blir det så raskt, og det er så manisk og vilt.
Det er denne typen virvlende miasme av skrekk
som bygger seg opp til en følelse av: "Du skal møte din skaper."
Og det er slikt et fantastisk stykke teater.
Avskjedsreplikken på slutten, om tilståelsen.
Det er nesten en glede i hvor mørke tekstene er.
Det er så ham.
Han utforsker dybden i menneskets psyke.
Alle de tingene vi er redde for å innrømme
fordi det er skremmende å innrømme det.
Alle har det i seg.
Jeg tror det er en røst du har
som står utenfor den du ser ut til å være i dette endelige livet.
Den største gaven du har, er en underbevissthet.
Det er en forbindelse til de større kreftene i verden.
De ulike dimensjonene, de ulike kosmiske kreftene
som du ikke egentlig forstår selv.
Så hvis du lar det underbevisste gjøre grovarbeidet i kunsten,
fører den deg til disse stedene.
ii SKYGGEN
Vi har alle vår skygge.
Skyggesiden vår pleier vi å undertrykke og begrave,
og den har en tendens til å slippe seg løs på forskjellige måter.
FILMSKAPER
Den bygger seg opp og vil bryte ut.
Den skyggeverdenen vår er nesten grenseløs.
Jeg tror det er veldig sunt
å tvinge oss til å se oss i speilet og se helheten.
Mye av tida bruker vi på å presse ned
spesielle aspekter ved karakterene våre som vi ikke ønsker å se på.
Jeg tror det er sunt
og terapeutisk, hvis du vil bruke det ordet,
å se på de aspektene ved karakteren vår.
Det har vært kritikk,
om den typen karakterer jeg skriver om, at de er meg.
Og de har rett.
Stagger Lees bedrifter ble mer og mer ekstreme.
FILMSKAPER
Og provoserende. Og hva heter det?
Overskridende, ikke sant?
Jeg husker jeg så første gang de framførte Stagger Lee,
som åpenbart er en gammel tradisjonell sang.
Da vi kom til den delen om "Jeg krabber over 50 fitter
"bare for å komme til den feite guttens rasshøl",
kunne du føle det voldsomme sjokket.
Publikum var sjokkert.
Det var 50 000 som bare følte at de hadde blitt slått.
Jeg tror det er noen interessante prosjekter på gang,
et konseptalbum basert på drapsballaden.
Er det en veldig sterk tekstskrivings-sjanger?
Ja, særlig innen blues og country og slikt.
Bare en unnskyldning for meg til å skrive voldelige sangtekster.
Murder Ballads gjorde meg sønderknust.
Jeg ble tvers igjennom sjokkert.
Han rører ved noe i meg på en måte som er helt skremmende.
Jeg hadde mareritt i ukevis. Sto opp av senga skjelvende, panisk.
Skjønner du? For den uttrykte
en del av menneskeheten som er så skremmende.
Det er så mange jeg har spilt den plata for.
"Du må faen meg høre denne." De vil ikke høre på den.
De vil ikke innrømme det.
Skjønner du? Den er som et speil.
Kunst har et formål.
Det er ikke bare underholdning.
Den er der for at vi skal vokse og forstå hvordan man skal leve.
Vi er alle mye mørkere enn vi liker å tro.
Da vi kom til Bunny Munro,
hadde Nick etablert seg i Brighton.
Han er med sitt livs kjærlighet.
Hun er gravid, de skal ha tvillinger.
De har tvillinger.
Det var et helt nytt kapittel.
The Death of Bunny Munro er hans febrilske mareritt
om hvor ille han kunne føkke opp ekteskapet.
Og som en slags selvpiskende, masochistisk skrekkhistorie
om hvor ond han personlig kunne være.
"Han innser på en skyggeaktig måte, et lite øyeblikk,
"de rare forestillingene, visualiseringene og framtredelsene
"som han har møtt med spøkelsene av sin egen sorg,
"og at han ble drevet til vanvidd av dem."
Det interessante ved å skape din egen myte,
er på et tidspunkt: Hvor oppløses den linjen?
Er du myten eller er du personen?
Etter de fleste fotoshootene med ham har jeg sagt: "Aldri igjen.
"Jeg vil aldri fotografere Nick igjen."
For det var pinefullt.
Avslører jeg for mye?
Kjenner du noen så godt, vil du ikke gjøre dem irriterte.
Håret var veldig viktig.
Jeg husker at han brukte timevis på håret.
Jeg begynte å påpeke for ham at jeg aldri hadde tatt
et virkelig dårlig bilde av ham.
Og jeg tror han bare begynte å gi seg selv til prosessen.
Dette er det berømte Nick Cave i blå parykk.
Han stilte ikke spørsmål ved at jeg kledde ham opp.
Han elsket hvordan elastanen føltes,
og han var klar for det.
Alt er så støvete her inne.
Herregud.
Ok, så det var denne…
Det var denne han gikk med.
Og selvfølgelig, på min egen perverterte måte,
lagde jeg hull til brystvortene, men vi ser ikke det på fotografiet.
Så det er det jeg ville ha gjort.
Så ville jeg ha malt leppestiften her.
Han ønsket å være i ukjent terreng,
verken med S&M eller noen andre fetisjer.
Det var ingen grenser.
Nick har bare denne evnen til å vokse og vokse.
Det er det han gjør. Han er aldri i ro.
Det er helt klart en følelse av rastløshet.
Som disse pilegrimene,
disse karakterene, eventyrerne som prøver å finne nye verdener.
Det er ham.
iii PILEGRIMEN
Pilegrimen er den som må, i menneskelig form,
reise ut i verden,
med all dens kompleksitet og all skjørheten ved å være menneske.
Jeg elsker det ordet, "pilegrimen".
Nick er på et oppdrag.
Jeg tror det er hans søken etter menneskets sjel.
Nick vil vite hvorfor han er her.
Det er ikke så mange som vil vite det.
Pilegrimens reise er både mot det kjente og det ukjente.
Du er på vei et sted. Det er ikke formålsløst.
Og på den reisen treffer du folk, har samtaler.
Noen ganger holder de deg igjen, og noen ganger presser de deg fram.
Nick bestemte seg en dag for at han ville lage en duett med Kylie.
Hun var ren pop,
og alle liksom: "Hva faen?"
Men det var Nick.
Den var svært kontroversiell innen hennes egen ledelse.
NICK CAVES STEMME
Så det var noe for henne å gjøre, å gå inn i en mannlig, dopavhengig verden,
som hun gjorde, for å synge denne sangen.
Og hun bare viste utrolig mot som gjorde det.
Han tror på det ukjente
og å ha et forhold til det ukjente.
Han tror på å sette seg selv
i situasjoner der han ikke helt vet hva han gjør.
Jeg tror samarbeid er sånn, siden du håndterer et element
som er utenfor din kontroll. Det er den andre personen.
MØRKE
Nick hadde endelig kommet over dopen.
Han vendte ikke tilbake, og han var i fyr og flamme, kreativt.
Han var alltid, som mange avhengige, veldig nervøs for at uten dopen,
ville den kreative energien kunne uttrykke seg?
Og jeg prøvde innstendig å overbevise ham om
at det er en villfarelse som mange kunstnere faller ut i.
Jeg tror at de han samarbeidet med underveis,
utvilsomt har endret seg,
og selve samarbeidet har også endret seg.
Jeg tror samarbeidet med Warren er annerledes,
for de sitter faktisk og gjør det sammen.
De lager musikk sammen.
Men jeg tror ikke det var slik det var
med Nick og Blixa i sin tid.
Hvis du ikke forandrer deg, stagnerer du.
Er det greit, da?
Nittiåtte av hundre.
BAD SEEDS-MEDLEM 1997-NÅ
Jeg elsker bare å jobbe med fyren.
Jeg ser ikke på det han gjør eller…
Det får dere gjøre, eller de jævla journalistene eller noe.
Det er også et improviserende element ved Warren og Nick,
hvordan de jobber, versus tidligere med Bad Seeds.
Helt klart innen de når Push the Sky Away,
er det en første antydning av at ting endrer seg,
at Nicks idé om sangen endrer seg.
Nick ringte en dag og sa: "Vi skal begynne med en ny plate.
"Vil du komme ned til Brighton og være her?"
Den dagen vi kom dit, de kom inn og Nick satt ved skrivebordet
med pianoet ved siden av seg
og Warren satt på gulvet
med synthesizer og pedaler og rare ting rundt seg.
Og de begynte bare å hamre løs på disse tingene.
Det var den mest bisarre…
Kaos.
Lydkaos.
Vi måtte unngå å se på hverandre
for ikke å le eller å si: "Dette blir en elendig plate.
"Hva er det de gjør?"
Du ber meg om å kartlegge en prosess
som jeg aldri har prøvd å analysere
fordi, kall det gjerne overtro,
jeg alltid har følt at det som var
mystisk ved det,
bør forbli slik.
Fem, seks timer med å hamre løs,
og du bare tenker: "Dette er slutten på alt som er kreativt."
Så dukker det noe opp.
Warren vet ikke hvor han er på vei, og han bryr seg ikke.
Det er i prosessen med å lage det at du oppdager hva det er.
Bare jamming.
Og når du gjør det, overrasker sangen deg.
Det får ut det du bør gjøre,
og det får ut det du vet,
og det blir noe som er noe eget.
Jeg bryr meg bare om spenningen
ved å være i det øyeblikket når det jævla atomet splittes.
Higgs-boson-blues, det er åpenbart en reise,
men det er en hallusinatorisk reise, eller hva?
Den stiller spørsmål ved om det er en Gud,
og du har en fyr som kjører til Genève…
PRODUSENT
…fordi han ikke liker at de eksperimenterer med atomene,
og hvis det ender på en spesiell måte, betyr det at Gud ikke finnes.
Det er den underliggende trusselen for meg.
Men det er ikke åpenbart.
Det er en reise for å sjekke hva som skjer
med verdens åndelige tilstand
så vel som verdens fysiske, atomære tilstand.
Tenk på dem som en rekke folk som Carl Sagan eller Carlo Rovelli.
Dette er utforskere.
De utforsker: "Hva betyr det å være menneske?"
Da den plata Push the Sky Away var ferdig,
føltes det ikke som slutten.
Det føltes som om det var begynnelsen på noe,
at det kom til å føre et sted.
Jeg husker at Nick og jeg hadde en samtale…
Det var som et løfte, og det var som om det signaliserte.
Det var som om et løfte ble kastet ned.
Pilegrimen er ikke bare en påminnelse om å forbli jordnær,
selv med denne transcendente kraften, å forbli forbundet til jorda
og holde seg knyttet til folkene i den,
og at det menneskelige båndet så vel som det guddommelige
er like viktig.
På enhver reise er været noen ganger bra
og noen ganger dårlig.
Noen ganger vil det føles som en pilegrimsferd.
Noen ganger vil det føles som en veldig vanskelig reise.
Vi responderer etter beste evne på det som møter oss underveis,
når det gjelder prøvelser, frustrasjon, selskap, støtte.
Vi lærer underveis, og vi lærer å takle
dødtida, den tomme tida,
når vi går.
Dette er et sensitivt, men viktig spørsmål.
Hva slags effekt hadde dødsfallet til Nicks tenåringssønn
på ham, ikke bare som menneske, men som artist?
Det var virkelig fælt.
Det var virkelig fryktelig.
Det verste.
Det var utrolig.
Jeg husker at jeg var i Sveits.
Det var det verste jeg hadde hørt.
Jeg kunne ikke si noe.
Og jeg har aldri glemt det.
I mesteparten av livet var jeg bare…
…overveldet av min egen genialitet.
Og jeg hadde et kontor, og jeg satt der
og skrev hver dag,
og hva som ellers hendte i livet mitt, det var perifert…
Selv irritasjonsmomenter,
fordi jeg var involvert
i dette store verket som jeg…
Og dette falt bare fullstendig sammen.
Og jeg så det tåpelige i det,
den skammelige selvtilfredsheten i det hele.
Prioriteringene mine endret seg.
Jeg jobber fortsatt hele tida.
Jeg drar på turné.
Jeg irriterer fortsatt alle fordi jeg lager en ny plate
eller jeg er deprimert fordi jeg ikke kan skrive sanger.
Så det samme gjelder fortsatt. Men at…
…ideen om at kunst på en måte trumfer alt,
det gjelder ikke for meg lenger.
Jeg er far og ektemann og et menneske i verden.
Disse tingene er mye viktigere for meg
enn ideen om å være kunstner.
Den typen sorg er en form for galskap.
Den bringer deg nær undergangen.
Vi vil alle kjenne smerte og tap.
Vi vi alle kjenne glede og eufori.
Disse elementene kjemper innbyrdes inni oss,
og jeg tror det er derfra mange store ting lages.
Han må bare sette den ene foten foran den andre.
iv DET GUDDOMMELIGE BARNET
Plutselig føltes det som om verdenene kolliderte,
hans kreative verden og privatlivet hans.
Barn i Nicks verden og helt klart i Bunny Munro
er symboler på håp og potensial…
MANUSFORFATTER
…og ennå uklanderlige
og umulig kloke, tror jeg.
Jeg tror at det å kunne se verden uten filter,
lar oss se verden gjennom deres øyne,
og å se den på forskjellige måter.
Nick har fortsatt det indre barnet.
Han har alltid vært flink med barn,
for det var en frihet og et slags anarki
ved barn som han elsket.
Han elsket det rampete ved barn,
når barn kritiserte de voksne.
Det er noe av det flotte med barn,
at de avslører våset vårt.
Du har en sang som O Children, som er som en hymne
til alle barna som blir forlatt av de voksne.
Det, for meg, er det historiefortelling er.
Det er ikke bare fortellingen.
FORFATTER
Det er alle de emosjonelle landskapene
og de tematiske emnene som du kan fortape deg i.
Og han klarte å gjøre det i en sang.
Jeg var overveldet av det kunstneriske, majestetiske ved det.
Og jeg er fortsatt det.
Han taklet en tragedie som jeg ikke kan forestille meg,
den dybden av smerte og lidelse han har gått gjennom.
Og å komme seg gjennom det til den andre siden,
til å kunne hedre sønnen
og leve et kunstnerisk liv og å takle smerten,
å håndtere det og takle det.
Hvem klarer det? Veldig få.
Ghosteen er laget i en helt spesiell kontekst.
Etter denne personlige katastrofen.
Jeg bodde sammen med Nick i LA da.
Og min introduksjon til Ghosteen
var ham med datamaskinen der han spilte biter av musikk
og bare sang over det på kjøkkenet.
Og så dro jeg ut til der de spilte inn,
dette stedet ute i Malibu.
Den plata var en veldig isolert opplevelse.
Vi bare satt oppe og gjorde alt dette…
…disse overdubbingene og alt det, og så gikk vi og la oss,
og jeg sov i et par timer
og så kom mikserne, og jeg gikk ned i underbuksa
og satt på benken og bare hørte på dem.
Og jeg kunne ikke tro hva som kom ut.
Ghosteen føltes for meg som den eneste gangen jeg har vært i studio
og det virkelig føltes som noe annet var der,
at det var en annen kraft der.
De hadde en slags forbindelse.
Og det får en ikke-troende som meg til å tenke:
"Vent nå litt. Hva foregikk i det studioet?
Hva var det som svevde rundt der?"
For det var helt klart ånder som svevde rundt dem.
Jeg husker da han og Warren lagde Ghosteen,
og at det føltes som om hjertet skulle eksplodere.
Det var så rørende,
og så ekstremt, følelsene,
og å være i det rommet mens det skjedde, var…
…fascinerende.
Jøss.
Så…
…du vet…
…her er en fyr som skriver om…
…disse tingene som er vakre og skremmende,
mytologiske og vanskelige å forestille seg,
men så levende at du kan forestille deg dem slik han skriver om dem,
disse brennende hestene som løper inn i disse magiske engene.
Jeg ville bare at det skulle være i systemet mitt,
så jeg følte meg truffet av det Nick hadde gjort,
som var å lage en plate som…
…handlet om etter Arthurs død.
Og jeg ville være en del av det, for Arthur var mitt gudbarn.
Og jeg…
Jeg ville at han skulle bli der
og aldri forlate meg. Og dette var en annen måte
å ha det barnets avtrykk i meg,
og å være i stand til å holde fast ved ham så lenge jeg lever.
Jeg hadde hatt en ungt menneskes idé
om at jeg ville lage noe veldig stort en dag,
og at det ville være slutten. Et mesterverk.
Og da vi var ferdig med Ghosteen,
så bare Nick på meg og sa: "Faen, vi klarte det."
Men jeg tenkte at det kanskje var slutten på samarbeidet vårt.
Hvordan kan man overgå det?
Du finner et sted der Arthur eksisterer,
og ånden hans gir liv og sjel til det stedet,
og du kan kanskje begynne å tenke på ham
uten den fryktelige, sviende smerten av tap.
Nick delte sorgen sin.
Han delte smerten,
hvor sterkt han nådde folk
og beveget folk på en annen måte enn rock and roll kan bevege dem.
Han beveget dem på en eksistensiell måte.
Sangene antok en helt annen kvalitet etter det.
Jeg vet ikke hvor jeg leste det,
at han ble spurt av en lærer på videregående
hva han ville bli når han ble voksen. Han sa: "Jeg vil bli guru."
Og jeg syntes det var interessant.
v PROFETEN
Hva gjør profeter i bibelhistoriene?
De setter navn på det andre ikke setter navn på.
Det jeg tror foregår
med noen av de store klassiske bibelske profetene
er at de kaller folk tilbake for å si:
"Det er slik dere skal være.
"Dette var visjonen som fikk dere i gang. Hva har dere glemt?"
Jeg har alltid hatt et religiøst temperament, selv som barn,
men ikke noe bruk for det.
Og jeg var avhengig av dop i et par tiår,
og hadde en stor interesse for disse tingene,
men ikke noe behov for det.
Og jeg tror at etter at Arthur døde, ikke umiddelbart,
men… Det er ganske lenge siden nå,
men snarere enn å føle sinne mot den slags ting,
eller å avvise den slags ting,
følte jeg en sakte bevegelse mot et religiøst liv
som jeg opplevde som veldig nyttig,
og en slags utvidende ting som har skjedd i livet mitt.
En gang hadde vi en samtale om kristendommen,
og jeg sa: "Så tror du på frelse, da?
"Det grunnleggende prinsippet i den kristne tro,
"at du blir født på nytt."
Han sier: "Det interesserer meg overhodet ikke.
"Jeg tenker aldri på det."
Det er det fundamentale,
men det er ikke det han har i tankene.
Hans tankegang er at å tro på Gud,
det er et uttrykk for fantasi.
Og han tror på fantasien.
Men han er også en som ville se på tvil som en del av troen.
Det er en mer ansvarlig måte å være på.
Det er mer ansvarlig å være troende.
Og det er lettere å være kynisk.
Han tviler på troen, ikke sant?
Min siste samtale med ham,
jeg vet ikke engang om jeg burde si dette,
men den handlet om… Han kan ha øyeblikk
der vi går inn i: "Er det dumt å ha tro?"
Er det latterlig å ha tro?
Han vil ikke ha problemer med å åpne opp det.
Og det er det jeg føler med Nick, at Gud jobber gjennom ham,
og noen ganger prøver jeg å minne ham på det.
Han skriver på det man kan kalle
sterkt mytologisk vis noen ganger.
Som Wild God.
Det er både…
…kaotisk og livgivende.
Interessant tittel også.
Wild God.
Den ideen om at guden ikke bare er vennlig,
at det er en uforutsigbar ånd.
Den kraften han gjør det med nå, er svimlende.
Man kan ikke tro det.
Jeg kunne ikke tro det da han spilte Wild God for meg.
Bokstavelig talt ikke.
Han er alltid ute etter å ikke gjenta seg selv,
men det er temaer som gjennomsyrer det.
Sangene er ikke tynget av vekten fra de andre platene.
De er en slags… "Det er en ny morgen.
"Kom igjen, sett i gang."
Det pussige Miraval Studio var noe jeg aldri vil glemme.
Det er noe veldig spesielt.
Hele greia var lykkelig igjen. Vi hadde styrke.
Da jeg ble med i bandet,
la jeg merke til at han kunne Bibelen.
Så det er ikke overraskende at det vil være slik
resten av livet hans.
Noe han viser på en positiv måte nå.
Stemmen hans faller også på plass.
Han finner den stemmen som snakker til menneskeheten.
FILMREGISSØR
Jeg ble sendt en kopi av Faith, Hope and Carnage.
Dette er en bok om samtaler mellom Sean O'Hagan og Nick.
Og jeg ble veldig, veldig rørt, veldig slått av den.
To ting han insisterte på da vi ble enige om boka,
var at vi ikke skulle gå tilbake og være nostalgiske om gamledager.
Og at det ikke skulle være et intervju. Det måtte være en samtale.
Sean O'Hagan oppmuntrer på en måte Nick
til å si mer om hva som nærer ham og gir ham energi
og hvordan det forholder seg til hans opplevelser av dyp traume
og forflytning, tap av bånd og nesten uutholdelig tap
som han har vært gjennom.
Nick har en måte å takle slik utfordring
og grave dypt, og smertefullt, antar jeg,
og snakke om beslutningen om
å slippe andre inn
i verdenen av traume og hvordan du takler det.
Da vi var på bokturné i Storbritannia og Europa,
kom folk og sa: "Denne boka har endret alt.
"Jeg føler at det er håp."
Særlig folk som har mistet et barn,
som er det verste av alt.
Det var mye slikt. Det var dyptgripende.
Det er det interessante som Nick snakker om.
Han pleide å gire seg opp for å gå på scenen, og han…
Han antydet at han ikke likte dem.
Han likte ikke publikum noe særlig.
Han gikk til krig mot dem.
Så jeg tenker alltid at avstanden han har reist siden da,
liksom er…
…til en posisjon av fullstendig respekt for publikum
og selv kjærlighet for dem.
Dette er virkelig ganske komplisert…
NICK CAVES STEMME
…men den slags tomrom som var igjen…
Det var en slags strøm av mening
som kom inn i tomrommet, på alle slags måter…
…som lot meg se på verden på en annen måte.
Lot meg være mer…
…medlidende overfor menneskets kår.
Mindre bitter.
Det var en slags kontrafaktisk respons.
Snarere enn å gjøre meg bitter
førte det til det motsatte, på en måte.
Det gjorde meg mye mer forbundet med folk i sin alminnelighet.
Det er noe profetaktig ved å komme tilbake
og å prøve å snakke med folk om håp.
Nicks traume, som han hadde bearbeidet,
var grusomt og nåværende.
Det var tapet av et barn.
Mitt var en annen type traume.
Det jeg innså da jeg kom meg etter traumet,
var at jeg allerede hadde dødd for lenge siden.
Jeg døde…
…som barn, da jeg ble misbrukt.
Du har dødd.
Thomas bestemte seg for at han skulle droppe kunst.
Nick sa: "Ok, det er ikke en god idé."
Og jeg tror Nick på den tida slet med…
Han var i sin tremåneders depressive periode
der han måtte skrive sanger
og slet med å finne på sanger.
Han sa: "Jeg skal skrive et dikt til deg.
"Og hvis jeg gjør det, må du i det minste lage noe til meg."
Han gjorde en slags rar byttehandel.
To dager senere fikk jeg White Elephant.
Jeg kan levende huske at jeg leste det
og forsto at det var hans invitasjon til intimitet.
Volden i den sangen var min vold.
Jeg ville skutt deg i ansiktet hvis du kom for nær.
Skjønner du? På den tida.
Jeg var ute og løp etter at han hadde skrevet den.
Det hadde vært skogbrann i Malibu, så det var som en vulkansk ødemark.
Jeg så en lilla blomst, nesten som en tistel,
men det var i morgensola…
Og det var noe ved den sangen
og å se den blomsten som gjorde at jeg følte…
Jeg følte at det var Nick, den blomsten.
Det var den Nick var i mitt liv.
Ja, det er en vakker gave.
Skjønner?
Og ut av det
malte jeg…
Jeg malte Kongedømmet i skyene.
VISJONSMALERI: SKAPELSESSOL TIL NICK C
Fra veldig tidlig av, hvis jeg fikk sjansen,
ville jeg dra og se Bad Seeds spille.
Og da jeg ble med i bandet,
var jeg plutselig bak ham eller til venstre for ham,
eller til høyre for ham eller i studio.
Og det var ikke før nylig,
da jeg mikset livekonserten fra Paris,
og jeg så filmen mens jeg mikset den,
og det var første gang jeg så ham
fra publikum, på noen tiår.
Og jeg ble rørt til tårer av å se på ham.
Han har en greie med at han kanaliserer for noe annet.
Og du vet at han mener det.
Han bare mener det.
Han mener det når han leverer.
Musikkens ånd går gjennom ham.
De forskjellige nivåene av fokus, konsentrasjon, ydmykhet, respekt
som virvler rundt i øyeblikket. Det er bare så genialt.
Hans persona på scenen ble annerledes.
Han ble så mye mer sjenerøs.
Måten han ser folk i publikum,
måten han kommuniserer med folk, virkelig kommuniserer,
ikke bare som en forestilling, men han vil kommunisere.
Og det er så flott med rock and roll, for…
Rolling Stones kommuniserer ikke.
De er et flott band, men de kommuniserer ikke.
Og Nick kommuniserer.
Jeg tror at det nå er…
Det er mindre "bad boy-ild og svovel"
og mer: "Hvordan leges vi? Hvordan passer vi på hverandre?"
Han har sannsynligvis blitt en mer hjelpsom forkynner,
selv om han også var en hjelpsom forkynner for meg
i ild og svovel-æraen.
Når jeg så Nick Cave opptre, så jeg…
Måten jeg forstår Gud på, er
at jeg forstår det gjennom opptreden.
Og når jeg ser Nick…
Og i et øyeblikk er det noe som strømmer inn i rommet,
og jeg tror det er kjærlighet eller nærvær eller noe.
Det føles som om himmelen strømmer inn.
Profeten har tradisjonelt ferdighetene til en underholder
eller en tryllekunstner,
og er i stand til å mane fram noe.
Disse flotte, på en måte religiøse opplevelsene
som folk veldig veltalende har beskrevet gjennom århundrene,
øyeblikkene med åpenbaring, er øyeblikk av framkallelse.
Glede i denne konteksten er radikalt.
Det er revolusjonært.
Det er helt klart ikke lykke,
ikke en slags tankeløs selvtilfredshet.
Det er ikke helt Nick Caves stil.
Det er ikke engang positivitet, positiv tenking.
Det er bare å la noe av…
…livets overdådighet… "Overdådighet" er ikke det rette ordet.
Livets overflod
stige opp.
Jeg tror Nick er ganske lykkelig.
Og det er pussig,
fordi for ti år siden
virket ideen om at Nick skulle kunne bli lykkelig igjen umulig.
Og jeg er sikker på at hvis Nick fra for ti år siden
møtte dagens Nick, ville han ikke vært klar for ham.
Skjønner du?
Tusen takk!
Undertekst (norsk): Deluxe Media Oversatt av: Marius Theil