Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Optag. Ja.
De mest fantastiske ved den verden, som Nick skabte
igennem filmene, bøgerne, og dem, vi kender bedst, sangene,
er, at de er fyldt med de mest guddommelige, smukke karakterer.
Ser det rigtigt ud?
Se.
Og der er de mest patetiske ofre.
Der er de mest hensynsløse og værste mennesker.
I Nicks verden er der altid karakterer,
mennesker, sange, ham, der tackler det ukendte.
De verdener, han fremtryller, er så dybe.
Følelsen er altid dyb og intens i alt.
Han føler et utroligt ansvar,
når han skriver.
Ord fænger ham.
Der kan gå ti år,
og så ringer jeg til ham og siger: "Den sang er så smuk."
Så siger han: "Klart!"
Han er og har altid været en poet.
Hans kreativitet, hans intelligens.
Der er ingen frygt.
Hans sangskrivning er en mystisk kraft.
Den har haft stor indflydelse på min tilgang til mit arbejde.
Nick siger altid: "Hvad nu hvis?
"Hvad med her? Hvad sker der der?
"Hvad gør vi med det? Hvad er kærlighed?"
Det er nok hans søgen efter menneskesjælen.
Nick vil vide, hvorfor han er her.
Der er ikke mange, der vil vide det.
Jeg ville spørge dig om musikken.
Der har altid været mange arketyper i din musik og mytiske figurer.
Det er mit naturlige sprog.
Jeg er storyteller.
Jeg opfatter ikke karaktererne i sangene
som litterære opfindelser, snarere er de bare dele af mig selv.
Det interessante ved Nick er, hvordan udviklingen er foregået.
ANDREW DOMINIK FILMSKABER
Han skrev sange om karakterer.
Han skrev sange og historier.
Sangene begynder at antage arketyper.
Nick er rigtig dygtig
til at fremhæve en eller flere af de karakterer.
Vi er ikke en lovløs, en engel,
en helgen, en djævel eller en gud.
Vi indeholder alle disse ting.
NÅDESLØST DRAMA
Hvad de samlet viser os,
er langt vigtigere end, hvad de viser os enkeltvis.
En arketype har karakteristika, som er universelt genkendelige.
Arketyperne bliver som et vejkort, der viser, hvor vi skal hen.
IRVINE WELSH FORFATTER
De er de ting, der fører dig.
Helterejsen, Jung og Freud og så videre,
helt tilbage til buddhistiske og gamle kinesiske myter,
er normalt noget med, hvordan man håndterer mørket.
Hvad man skal gøre med det.
i DEN FREDLØSE
Det er mit værelse.
Min pistol.
Jeg tror, Nick var meget betaget af den fredløse,
verdenen fra Det Gamle Testamente,
de såkaldte samfundsnormer,
og hvad der regnes for acceptabelt, hvad der er retfærdigt.
Den fredløse udfordrer alle disse ting.
Hvad drømte du om i nat?
At begå synder.
Jeg drømmer om synd.
"Han stikker en cigaret i munden,
"tænder den og puster røg mod sit spejlbillede.
"Så ser han, at skyggerne bagved
"er begyndt at løbe ud og omplacere sig selv.
"De bliver længere og antager træk,
"man normalt ikke tilskriver dem,
"som om de nærmede sig ham fra åndeverdenen.
"Bunny fik en uventet følelse af, at han skulle dø."
Bunny Munro udsprang af en idé, jeg havde gået og brygget på...
JOHN HILLCOAT FILMSKABER
...om en slags fiasko.
Nick tog idéerne og gjorde dem til en roman.
NICK CAVE BUNNY MUNROS DØD
Bunny Munro er en meget kompliceret mand.
MANUSKRIPTFORFATTER
Han er sexet, sjov og utroligt karismatisk.
Han er også ond, tankeløs, uforsigtig
og helt sikkert nedbrudt.
Gæt, hvad jeg hedder.
BUNNY MUNROS DØD SKY TV, 2025
Jeg hedder Bunny.
-Bunny? -Bunny.
Noget af det luskede ved ham er,
at han forstår sig på kvinder. Han giver dem, hvad de har brug for...
ISABELLA EKLÖF INSTRUKTØR
...til et vist punkt, og så er han væk.
Bunny er fredløs i den forstand, at han blæser på de moralske rammer,
vi alle har accepteret at leve efter.
Han er totalt ligeglad.
Det fantastiske ved antihelte er,
at de giver os
lov til at synde uden rent faktisk at synde.
Nick skriver gerne om fredløse og banditter,
der er utroligt komplekse.
Det er utroligt fascinerende.
Man knytter sig til denne desperado.
Det er ret cool, ikke?
Elsker alle ikke en fredløs?
Den fredløse er noget, der virkelig opildnede os som yngre.
Vi er så betagede af de figurer.
Ned Kelly var en fredløs, der fyldte meget i vores fantasier.
Nick voksede op i Kelly-land.
Der er en direkte relation
til nogle af de meget dramatiske ting, der skete i Melbourne,
da Nick voksede op.
Melbournes politi ved stadig ikke,
hvem der bombede byens politihovedkvarter eller hvorfor.
Men vi er også i en meget ekstrem del af verden.
Det er som en anden planet.
Vi er de uindbudte.
Det har altid været vigtigt for mig,
at jeg opfattes som australsk kunstner.
Det har altid været mig.
Det er mit særkende.
Og at the Bad Seeds er et australsk band.
Nick kunne kun være fra Australien.
Australsk kunst når det er bedst, som Barry Humphries,
er der noget poetisk over.
Der er en kådhed, noget helligt
og noget blasfemisk over den.
Det er ikke længe siden, at de troede,
at vi var uslebne hernede.
Vi har mere kultur i Australien end en penicillinfabrik.
Australsk moral er som kriminel moral.
De regler, man lærer i skolen, ligner fængselsregler.
Man skulle være god i Australien, ellers blev man flået af publikum.
The Birthday Party og de tidlige Bad Seeds er konfrontatoriske.
Tanken var at provokere.
Når man så dem, havde man følelsen af,
at alt kunne ske. Det kunne blive voldeligt.
De var parat til at dø på scenen.
Nick var altid mytisk. Som Jesus.
Som Melbournes onde Jesus.
Jeg mødte Nick hos pusheren.
Jeg var en uskyldig privatskoledreng,
der arbejdede på min første heroinvane.
Og der sad mørkets fyrste på sofaen.
Han så en dokumentar om regnorme.
Jeg spurgte, hvad han så.
Så vendte han sig om og blottede sine tænder.
For mig var bestemte stoffer… Det var ikke selve stoffet.
Det var mere den kaotiske livsstil,
og de sære, skønne mennesker, man møder,
når man lever sådan et liv.
Den formative oplevelse rummer kimen
til de karakterer, man derefter skaber.
Den kreativitets maskinrum
er ofte ungdommens manglende hæmninger.
De var bestemt fredløse i Melbourne,
og så kom de til London.
London var ikke nok, så de tog til Berlin.
1980'ernes Berlin var det perfekte sted for Nick.
Det var fredløst.
Bare man ikke skød nogen, kunne man gøre,
hvad man ville.
Alt kunne ske.
Masser af kreative mennesker kom dertil.
Der var en grund til, at Bowie og Iggy Pop kom her.
Jeg tror, det var den samme grund, der trak Nick Cave til Berlin.
Hver gang, vi tog til Berlin,
mødte vi mennesker...
NICK CAVES STEMME
...der havde et meget åbent syn på musik
og på kunst i det hele taget.
De var bare optaget af skaberglæden,
hvilket lyder meget indbildsk.
Men det er sandt.
MICK HARVEYS STEMME
Folk lader til at have en meget dekadent adfærd.
De bliver oppe hele natten, bliver fulde, tager stoffer.
En sang mere, så er det slut.
HIMLEN OVER BERLIN, 1987
Men jeg fortæller ikke om en pige.
Jeg fortæller jer om en pige.
Nick var Berlins konge.
Da jeg lavede Himlen over Berlin,
havde han opløst The Birthday Party.
Han havde dannet the Bad Seeds.
The Bad Seeds var altid en slags…
Man kunne kun tage dem alvorligt.
De så fantastiske ud, helt unikke.
The Bad Seeds var som en flok gale pirater.
Det er sjældent at opleve kunst, handling,
længsel, fare og kærlighed samle sig.
Nick samlede meget dynamiske individer.
Blixa Bargeld var fra Einstürzende Neubauten.
Han er så unik og sådan en kreativ kraft.
Mick Harvey var ankeret,
der holdt alt sammen.
Dynamikken mellem ham og alle Bad Seeds-medlemmerne
ligner ikke noget, jeg har oplevet med andre kunstnere.
De fleste bands skriver sangen, spiller demoer for pladeproduceren.
Produceren har idéer, og så øver de
og laver forskellige arrangementer.
Det er der intet af.
Han sætter sig ved klaveret og siger:
"Denne sang er sådan her."
Og så siger han: "Der er noget mere, der kommer ind og lyder sådan her.
"Jeg ved ikke, hvad der sker derefter.
"Okay, er I klar?"
Skal vi optage det?
-Ja. -Okay.
En, to, tre.
Tidspresset skyldes helt sikkert,
at han er utroligt utålmodig.
Jeg har aldrig arbejdet med så utålmodigt et menneske.
Man ved aldrig, hvad han har i tankerne.
BAD SEED, 1985-NU
Det er det spændende, det er det, der gør det interessant.
Når så de første kompositioner er der,
når de første tekster er der, så begynder det.
Han har omgivet sig selv med mennesker, der er så fantasifulde
og har en smuk musikæstetik,
men de kan følge ham, og det fungerer.
Ja, jeg er Nick Cave. Det er the Bad Seeds.
Hans tidlige musik havde flere arketyper.
De her vilde mænd, der var utroligt komplekse,
homoseksuelle, eller hvad de nu var…
Alt var bare langt mere, end man lige troede.
men de virkede skræmmende.
Men de havde selvfølgelig al den her ødelæggelse inden i sig.
The Mercy Seat.
"Jesus' ansigt i min suppe", lyder klassisk Nick Cave,
fordi det er transcendent og almindeligt på samme tid.
"Madvognens hvinende hjul"…
Det er noget, jeg har lært fra ham.
Det mystiske og det jordnære,
sæt dem sammen, og det skaber en god strofe.
The Mercy Seat er hans første helt store sang.
Han tog udgangspunkt i en ældre tradition
med Johnny Cash, John Lee Hooker,
hvor man finder en persona.
På The Mercy Seat
synger man fra manden på dødsgangens persona.
Den elektriske stol bliver kaldt en nådestol,
og så bliver det så hurtigt, og det er så manisk og vildt.
Der er en hvirvlende stemning af rædsel,
der udvikler sig til følelsen: "Du skal møde din skaber."
Det er så fantastisk teater.
Slutstrofen til sidst om tilståelsen.
Man glædes næsten over, hvor mørk teksten er.
Det er så meget ham.
Han udforsker dybderne i menneskets psykes.
Det er alt det, vi ikke tør indrømme,
fordi det vil være skræmmende.
Alle har det i sig.
Jeg tror, vi har en stemme,
der er anderledes, end den man tilsyneladende er her i jordelivet.
Ens største gave er underbevidstheden.
Det er forbindelsen til de større kræfter i verden.
De forskellige dimensioner, kosmiske kræfter,
som vi ikke selv forstår.
Lader man underbevidstheden styre i kunst,
så føres man ind i de steder.
ii SKYGGEN
Vi har alle vores skygge.
Vi undertrykker og begraver ofte vores skyggeside,
og den frigives ofte på anden vis.
Den øges gradvis og strømmer ud.
Vores skyggeverden er næsten uendelig.
Jeg tror, det er meget sundt
at tvinge os selv til at se os selv i spejlet og se det fulde billede
En stor del af tiden undertrykker vi
særlige sider af vores karakter, som vi ikke vil se på.
Jeg finder det sundt
og terapeutisk, om du vil,
at se på de sider af ens karakter.
Der har været kritik
af de karakterer, jeg skriver om, at de er mig.
Og de har ret.
Stagger Lees bedrifter blev mere og mere ekstreme.
Og provokerende. Og, hvad hedder det?
Grænseoverskridende.
Jeg husker første gang, jeg hørte deres Stagger Lee,
hvilket er en gammel folkesang.
Da han kom til den med: "Jeg kravler over 50 fisser
"bare for at få en fed drengs røvhul,"
kunne man føle chokket.
Publikum var chokeret.
Der var 50.000 mennesker, der følte det, som var de blevet slået.
Der er spændende projekter i gang.
Et konceptalbum omkring mordballaden.
Er det en stærk genre indenfor sangtekster?
Ja, især i blues og countrymusik.
Det er en undskyldning for mig til at skrive voldelige tekster.
Murder Ballads knuste mig.
Den rystede mig i min grundvold.
Han rører noget i mig på en vildt skræmmende måde.
Jeg havde mareridt i ugevis. Jeg stod op, rystende, i panik.
Fordi det gav udtryk
for en del af menneskeheden, der er skræmmende.
Jeg har spillet den plade for så mange.
Jeg siger, de skal høre den, og de vil ikke.
De vil ikke indrømme det.
Det er et spejl.
Kunst har et formål.
Det er ikke kun underholdning.
Den er der, så vi kan vokse og lære at være i live.
Vi er alle meget mørkere, end vi gerne vil tro.
Da vi nåede til Bunny Munro,
var Nick faldet til i Brighton.
Han var sammen med sit livs kærlighed.
Hun var gravid med tvillinger.
De får tvillinger.
Det var et helt nyt kapitel.
Bunny Munros død er hans mareridt om,
hvor slemt han kunne ødelægge sit ægteskab.
Det er som en slags selvpinerisk, masochistisk skrækhistorie om,
hvor ond han selv kunne blive.
"Et kort øjeblik erkender han
"de sære fantasier, hjemsøgelser og genfærd,
"som han har mødt med sin egen sorgs skygger,
"og at han blev drevet til vanvid af dem."
Det interessante ved at skabe sin egen myte er,
hvor opløses grænsen?
Er man myten, eller er man personen?
Efter de fleste af hans fotoshoots, sagde jeg: "Aldrig igen.
"Jeg fotograferer fandme aldrig Nick igen."
Det var ren tortur.
Afslører jeg for meget?
Man kender nogen så godt, og man vil ikke pisse dem af.
Håret var en stor ting.
Han brugte timer på sit hår.
Jeg begyndte at påpege, at jeg aldrig havde taget
et dårligt foto af ham.
Jeg tror, at han begyndte at overgive sig til processen.
Det er det berømte Nick Cave in Blue Wig.
Han anfægtede ikke, at jeg klædte ham ud.
Han elskede følelsen af lycraen,
og han var med på den.
Alt er så støvet herinde.
Du godeste.
Så det her er…
Det her er, hvad han havde på.
På min sædvanlige, forkvaklede måde,
skar jeg hul til brystvorterne, men det ser vi ikke i fotoet.
Det var det, jeg gjorde.
Og så lagde jeg læbestift på her.
Han ville prøve noget nyt
ikke med S&M eller nogen af de andre feticher.
Det var frit fald.
Nick har evnen til at vokse, vokse, vokse.
Det er, hvad han gør. Han er altid i bevægelse.
Der er helt klart en slags rastløshed.
Som pilgrimmene,
som eventyrlystne mennesker, der prøver at finde nye verdener.
Det er ham.
iii PILGRIMMEN
Pilgrimmen er personen, der må
rejse ud i verden
med al dens kompleksitet og skrøbeligheden ved at være menneske.
Jeg elsker ordet, pilgrimmen.
Nick er på en mission.
Det er nok hans søgen efter menneskesjælen.
Nick vil vide, hvorfor han er her.
Der er ikke mange, der vil vide det.
Pilgrimmens rejse er mod det kendte såvel som det ukendte.
Man har et mål, man strejfer ikke om.
På den rejse møder man mennesker, man har samtaler.
Af og til holder de en tilbage, og af og til skubber de en fremad.
En dag besluttede Nick, at han ville lave en duet med Kylie.
Hun var ren pop,
og alle var vildt overraskede.
Men det var Nick.
Det var enormt kontroversielt i hendes eget bagland.
NICK CAVES STEMME
Det var lidt af et skridt at træde ind i denne mandeverden med stoffer,
hvilket hun gjorde, for at synge sangen.
Og det var meget modigt af hende.
Han tror på det ukendte
og på at have et forhold til det ukendte.
Han sætter gerne sig selv
i situationer, hvor han er på ukendt territorium.
Sådan er samarbejde, fordi der er et element,
man ikke kan kontrollere. Den anden person.
MØRK
Nick havde endelig droppet stofferne.
Han genoptog ikke vanen, og kreativt gik det vildt godt.
Som mange misbrugere var han bange for, om han uden stofferne
kunne udtrykke den kreative energi.
Jeg forsøgte at overbevise ham om,
at det er en illusion, som mange kunstnere bliver ofre for.
Jeg tror, at de mennesker, han samarbejder med,
er anderledes nu,
og selve samarbejdet er ændret.
Samarbejdet med Warren er anderledes,
fordi de sidder og gør det sammen.
De laver musik sammen.
Og jeg tror ikke, det skete
med Nick og Blixa før i tiden.
Hvis man ikke ændrer sig, går man i stå.
Er det okay?
Det er 98 ud af 100.
WARREN ELLIS BAD SEED, 1997-NU
Jeg elsker at arbejde sammen med ham.
Jeg ser ikke på, hvad han laver, eller…
Det må I tage jer af, eller de skide journalister.
Med Warren og Nick er der også noget improvisatorisk,
hvordan de arbejder, i modsætning til de tidlige dage med Bad Seeds.
Da de kom til Push the Sky Away,
så vi, at tingene ændrede sig,
at Nick ændrede sig.
Nick ringede en dag og sagde: "VI optager en ny plade.
"Vil du komme til Brighton og hænge ud?"
Den første dag vi var der, kom de ind, og Nick satte sig ved skrivebordet
med klaveret ved siden af sig,
og Warren sad på gulvet
med synthesizer, pedaler og mærkelig ting overalt.
Så begyndte de at hamre løs på dem.
Det var det mærkeligste…
Kaos.
Lydkaos.
Vi undgik at se på hinanden,
så vi ikke grinede eller sagde: "Det bliver verdens værste plade.
"Hvad laver de?"
Du beder mig kortlægge en proces,
som jeg aldrig har forsøgt at analysere.
Kald det bare overtro,
men jeg har altid følt, at hvad, der var
mystisk ved det,
bør forblive sådan.
Efter fem, seks timer med at hamre løs,
tænker man: "Det her kommer der ikke noget kreativt ud af."
Så dukker noget op.
Warren ved ikke, hvor han vil hen og er ligeglad.
Det er i selve processen, at man finder ud af, hvad det er.
Man jammer bare.
Når man gør det, overraskes man af sangen.
Den kommer fra det, du tror, du skal,
og den kommer fra det, du ved,
og den bliver til sin helt egen ting.
Jeg er kun interesseret i det berusende ved
at være i det øjeblik, hvor atomet spaltes.
Higgs Boson Blues er en rejse,
men den er hallucinatorisk.
Den betvivler, om der er en gud.
Så er der den her fyr, der kører til Geneve,
fordi han ikke bryder sig om, at de eksperimenterer med atomer.
Hvis det ender på en bestemt måde, betyder det, at Gud ikke eksisterer.
Det er den underliggende trussel.
Men den er ikke tydelig.
Der er en rejse for at se, hvad der sker
med den spirituelle
såvel som den fysiske, atomare verdenstilstand.
Tænk på dem på samme måde som Carl Sagan eller Carlo Rovelli.
De er opdagelsesrejsende.
De udforsker, hvad det vil sige at være menneske.
Da pladen Push the Sky Away var færdig,
var det ikke slut.
Det føltes som begyndelsen på noget.
Den ville ende et andet sted.
Nick og jeg talte om det…
Den føltes som et løfte, og det var, som om den gav et signal.
Det var som et løfte, der blev afgivet.
Pilgrimmen minder os om at være jordbundne.
At holde vores forbindelse til Jorden
og dens mennesker.
At de menneskelige og guddommelige forbindelser
er lige vigtige.
Uanset rejsen er vejret af og til godt,
og af og til dårligt.
Af og til føles det som en pilgrimsrejse.
Af og til føles det bare som en meget svær rejse.
Vi reagerer, så godt vi kan, på de ting, der sker,
det være sig prøvelser, frustration, selskab, støtte.
Vi lærer, som vi går og at hamle op
med de døde tidspunkter, de tomme tider,
når vi går.
Det er et sensitivt, men vigtigt spørgsmål.
Hvordan blev Nick påvirket af sin teenagesøns tragiske død
ikke blot som en mand, men som kunstner?
Det var forfærdeligt.
Det var rædselsfuldt.
Det værste.
Det var uvirkeligt.
Jeg var i Schweiz.
Det var det værste, jeg nogensinde har hørt.
Jeg kunne intet sige.
Og jeg har aldrig glemt det.
Det meste af livet havde jeg…
…ærefrygt for mit eget talent.
Jeg havde et kontor og sad der
og skrev hver dag,
og alt andet, der skete i mit liv, var mindre vigtigt…
Selv ærgrelser,
for jeg var optaget
af det her storslåede arbejde…
Og alt faldt bare fra hinanden.
Jeg så, hvor tåbeligt det var,
den skammelige selvoptagethed.
Mine prioriteter ændrede sig.
Jeg arbejder stadig hele tiden.
Jeg turnerer stadig.
Jeg irriterer stadig alle, fordi jeg laver en ny plade,
eller jeg er deprimeret, fordi jeg ikke kan skrive sange.
Det samme gælder stadig. Men…
…tanken, at kunst er større end alt andet,
gælder ikke længere for mig.
Jeg er far, jeg er ægtemand og en person i verden.
Det er langt vigtigere for mig
end det at være kunstner.
Den slags sorg er en form for vanvid.
Det bringer en ret tæt på afgrundens rand.
Vi møder alle smerte og tab.
Vi møder alle glæde og eufori.
De elementer kæmper indeni os,
og jeg tror, at det er her, der sker store ting.
Han skal bare tage et skridt ad gangen.
iv DET GUDDOMMELIGE BARN
Pludselig kolliderede hans verdener,
hans kreative verden og hans privatliv.
Børn i Nicks arbejde, og bestemt i Bunny Munro,
er symboler på håb og potentiale.
De er stadig rene
og utroligt kloge.
Kan vi se verden uden filter,
kan vi se verden gennem deres øjne,
og på forskellig vis.
Nick har stadig det indre barn.
Han er god til børn,
fordi der er en frihed og en slags anarki
over børn, som han elsker.
Han elsker børns uartighed,
når børnene afslører de voksne.
Noget af det skønne ved børn er,
at de afslører vores bullshit.
Der er en sang som O Children, der er en form for hymne
til alle børn, der bliver forladt af voksne.
Det er storytelling for mig.
Det er ikke kun narrativet.
Det er de emotionelle landskaber,
og de tematiske ting, man kan dykke ned i.
Det gjorde han med sang.
Jeg beundrede det kunstneriske talent, storheden.
Det gør jeg stadig.
Han tacklede en tragedie, og jeg ikke kan forestille mig
den smerte og lidelse, han har oplevet.
Og at komme ud på den anden side,
ære sin søn,
leve et kunstnerisk liv, leve med sin smerte
og bare håndtere det.
Hvem kan det? Kun meget få.
Ghosteen er lavet på en helt særlig baggrund.
Efter den personlige katastrofe.
Jeg boede med Nick i L.A. dengang.
Min introduktion til Ghosteen
var ham med computeren, mens han spillede musikstumper
og faktisk sang i køkkenet.
Så tog jeg derud, hvor de optog,
et sted i Malibu.
Pladen var en enkeltstående oplevelse.
Vi gjorde klar,
lavede lyd og gik så i seng,
og jeg sov i et par timer.
Så kom mikserne, og jeg gik ned i undertøj
og sad på bænken og lyttede til dem.
Resultatet var ufatteligt.
For mig var Ghosteen den eneste gang i et studie,
hvor det føltes, som om der var noget andet,
der var en anden kraft derinde.
De havde fat i noget.
Det får en ikketroende som mig til at tænke:
"Hvad foregik i det studie?
"Hvad svævede rundt der?"
Der svævede helt sikkert ånder rundt om dem.
Da han og Warren lavede Ghosteen,
føltes det, som om mit hjerte skulle eksplodere.
Det var så bevægende
og så ekstremt, følelserne,
og at være i rummet, mens det skete,
var fascinerende.
Wow.
Så…
Altså…
Her er en fyr, der skriver om
disse ting, der er smukke og skræmmende,
mytologiske og svære at forestille sig,
men så levende, at man kan se dem,
disse brændende heste på de magiske marker.
Jeg ville bare have det ind under huden,
så jeg kunne mærke genklang i det, Nick havde lavet,
nemlig den her plade
om tiden efter Arthurs død.
Jeg ville være en del af det, for Arthur var min gudsøn.
Og jeg ville aldrig…
Han skulle være i mit system for altid
og aldrig forlade det. Det var en anden måde
at få det barns aftryk på mig
og holde fast i ham, så længe jeg lever.
Jeg havde haft den her tanke som ung,
at jeg en dag ville lave noget rigtigt stort,
og det ville så være det. Som et mesterværk.
Og da vi var færdige med Ghosteen,
så Nick på mig og sagde: "Fuck, vi gjorde det."
Jeg tænkte, at det nok afsluttede vores samarbejde.
Hvordan kan man nå videre?
Man finder et sted, hvor Arthur eksisterer,
og hans sjæl opliver stedet.
Og man kan måske begynde at tænke på ham
uden den forfærdelige smerte efter tabet.
Nick delte sin sorg.
Han delte smerten.
Han rørte folk dybt
og rørte dem på en anden måde, end rock and roll nogensinde kan.
Han rørte dem eksistentielt.
Sangene antog en anden karakter bagefter.
Jeg læste et sted,
at hans gymnasielærer spurgte ham,
hvad han ville være. Han sagde: "Jeg vil være en guru."
Det var interessant.
v PROFETEN
Hvad laver profeter i bibelske historier?
De siger, hvad andre ikke siger.
Det, der sker, er,
at nogle af Biblens klassiske profeter
fremkalder folk for at sige:
"Det er det, du bør være.
"Det var visionen, der fik dig i gang. Hvad har du glemt?"
Selv som barn havde jeg et religiøst temperament,
men ingen brug for det.
Jeg var narkoman i et par årtier
og havde stor interesse i den slags,
men ingen brug for det.
Efter Arthur døde, ikke øjeblikkeligt,
men… Der er gået nogen tid nu,
men frem for at føle vrede mod den slags
eller afvise det,
blev jeg langsomt tiltrukket af et religiøst liv,
hvilket har hjulpet mig meget.
Det har åbnet op for andet i mit liv.
Engang talte vi om kristendom,
og jeg sagde: "Tror du på frelse?
"Selve grundpillen i den kristne tro
"at man bliver genfødt."
Han sagde: "Det er uinteressant.
"Jeg tænker ikke på det."
Det er noget fundamentalt,
men det er ikke det vigtige for ham.
Hans opfattelse er, at tror man på Gud,
handler det om fantasi.
Og han tror på fantasien.
Men for ham er tvivl også en del af tro.
Det er mere ansvarligt.
Det er mere ansvarligt at tro.
Og det er let at være kyniker.
Han tvivler på troen.
Da vi sidst talte sammen,
jeg ved ikke, om jeg bør sige det,
men den handlede om… Han har sine øjeblikke,
hvor vi virkelig går i dybden og siger: "Er det tåbeligt at tro?
"Er det latterligt at tro."
Han har ingen problemer med at tage den snak.
Det er, som om Gud arbejder gennem ham,
og af og til prøver jeg at minde ham om det.
Han skriver af og til
i et stærkt mytologisk sprog.
Som Wild God.
Det er både
kaotisk og livgivende.
Også en interessant titel.
Wild God.
At Gud ikke bare er god,
at det er en uforudsigelig ånd.
Han gør det med en forbløffende kraft nu.
Det er utroligt.
Wild God var bare utrolig.
Jeg fattede det ikke.
Han prøver altid at undgå gentagelser,
men der er gennemgående temaer.
Sangene er ikke belastet af de andre plader.
De siger: "Det er en ny begyndelse.
"Kom, afsted."
Jeg vil aldrig glemme det mærkelige Miraval Studio.
Det er noget helt særligt.
Der var en glad stemning igen. Vi havde styrke.
Da jeg kom med i bandet,
så jeg, at han kendte sin Bibel.
Sådan vil det sikkert forblive
resten af hans liv.
Det viser sig på en positiv måde nu.
Hans stemme finder også sig selv nu.
Han finder stemmen, der taler til menneskeheden.
FILMINSTRUKTØR
Jeg fik et eksemplar af Faith, Hope and Carnage.
Det er samtaler mellem Seán O'Hagan og Nick.
Den rørte mig meget dybt.
Han insisterede på to ting.
Vi skulle ikke være nostalgiske og tale om gamle dage.
Og det skulle ikke være et interview, men en samtale.
Seán O'Hagan ansporer Nick
til at sige mere om, hvad der driver, nærer og styrker ham,
og hvordan det hænger sammen med de dybe traumer,
omvæltning og næsten ubærligt tab,
som han har været igennem.
Nick tager udfordringen op
og graver dybt, og sikkert med stor smerte,
og taler om beslutningen om
at lukke andre ind
i sin traumefyldte verden.
Da vi promoverede bogen i Europa,
kom folk og sagde: "Bogen har ændret alt.
"Jeg føler håb."
Især folk, der har mistet børn,
hvilket er det værste.
Der var meget af den slags.
Nick taler om noget interessant.
Før skulle han tage sig sammen til at gå på scenen, og…
Han antydede, at han ikke syntes om dem.
Han syntes ikke om publikum.
Han lå i krig med dem.
Den udvikling han har haft over årene
er på en måde…
Nu har han så stor respekt for sit publikum
og endda kærlighed.
Det er virkelig ret kompliceret...
NICK CAVES STEMME
...men tomrummet, der var tilbage…
Det strømmede ind med mening,
der fyldte tomrummet på så mange forskellige måder,
der gjorde, at jeg så verden anderledes.
Der gjorde, at jeg fik langt mere
forståelse for menneskers problemer.
Mindre bitter.
Det var en uvirkelig reaktion.
I stedet for at gøre mig bitter,
oplevede jeg det modsatte.
Jeg følte mig langt mere forbundet med mennesker.
Der er noget profetisk over at komme tilbage
og prøve at tale om håb.
Nicks traume
var forfærdeligt, og det var nyt.
Det var tabet af et barn.
Mit var en anden slags traume.
Da jeg gik i terapi, fandt jeg ud af,
at jeg døde for lang tid siden.
Jeg døde…
…som barn, da jeg blev misbrugt.
Man døde.
Thomas besluttede, at han ville opgive kunst.
Nick sagde: "Det er ikke smart."
På det tidspunkt kæmpede Nick med…
Han var i sin tremåneders depressive periode
med sangskrivning
og havde svært ved at finde på sange.
Han sagde: "Jeg skriver et digt til dig.
"Hvis jeg gør det, skal du lave noget til mig."
Det var en underlig handel.
To dage senere, fik jeg White Elephant.
Jeg husker tydeligt, da jeg læste det
og vidste, at det var hans invitation til fortrolighed.
Volden i den sang var min vold.
Jeg ville have skudt dig, hvis du kom for tæt på mig
på det tidspunkt.
Jeg var ude at løbe, efter han gav mig sangen.
Der havde været enorme brande i Malibu, så det var som en vulkansk ødemark.
Jeg så en lilla blomst, næsten som en tidsel,
men i morgensolen var det som…
Der var noget over sangen
og at se blomsten, at jeg følte…
Jeg følte, at blomsten var Nick.
Sådan var Nick i mit liv.
Det er en smuk gave.
Ikke sandt?
Ud fra det
malede jeg…
Jeg malede The Kingdom in the Sky.
Fra begyndelsen, når jeg fik chancen for det,
gik jeg til koncerter med the Bad Seeds.
Da jeg så blev medlem af bandet,
stod jeg enten bag ham, til venstre for ham,
til højre for ham eller i studiet.
Det var først for nylig,
hvor jeg miksede liveshowet fra Paris,
og jeg så filmen, mens jeg mixede,
at jeg for første gang så ham
som tilskuer i et par årtier.
Jeg var rørt til tårer, da jeg så ham.
Han føler, at han er et talerør for noget andet.
Han mener det simpelthen.
Han mener det bare.
Han mener det, når han leverer.
Musikkens ånd flyder igennem ham.
Fokusset, koncentrationen, ydmygheden, respekten,
der hvirvler omkring i øjeblikket, er så genialt.
Hans scenepersona ændrede sig.
Han blev langt mere generøs.
Måden, hvorpå han ser enkeltpersoner,
måden, hvorpå han kommunikerer med folk,
er ikke bare et show, han ønsker at kommunikere.
Og det er så fantastisk i rock and roll, fordi…
The Rolling Stones kommunikerer ikke.
De er et fedt band, men de kommunikerer ikke.
Og Nick kommunikerer.
Nu er det…
Det er mindre "ild og svovl"
og mere "hvordan heler vi. Hvordan passer vi på hinanden?"
Han er blevet en mere hjælpsom prædikant,
selvom han også var det for mig
i ild og svovl-æraen.
Når jeg så Nick optræde, ser jeg…
Jeg tror, jeg forstår Gud
gennem at optræde.
Og når jeg ser Nick…
I et øjeblik strømmer noget ind i lokalet,
og jeg tror, det er kærlighed eller nærvær.
Det føles, som om himlen strømmer ind.
Profeten har traditionelt en showmands færdigheder,
en tryllekunstners,
og kan fremtrylle noget.
Disse fantastiske religiøse oplevelser,
som folk så veltalende beskrev henover århundrederne,
åbenbarelsernes øjeblik, er øjeblikke med trylleri.
Her er glæde radikalt.
Det er revolutionerende.
Det er bestemt ikke lykke,
ikke tanketomt selvbehag.
Det er ikke Nick Caves stil.
Det er ikke engang positivitet.
Det er blot at lade noget af…
livets sprudlen… selv sprudlen er et forkert ord.
Lade noget af livets overflod
stige op.
Jeg tror, Nick er ret glad.
Og det er mærkeligt,
fordi for ti år siden
virkede det umuligt, at Nick kunne blive glad igen.
Hvis Nick fra for ti år siden
mødte Nick fra i dag, ville han ikke være klar til ham.
Giver det mening?
Mange tak!
Undertekster af: Deluxe Media Oversætter: Sosho