Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Nahrávání.
Na světě, který Nick vytvořil
ve svých filmech, knihách a hlavně písních, je úžasné,
že je plný božských, krásných postav.
Vypadá to dobře?
Hele...
A pak tu jsou ty nejubožejší oběti,
nejkrutější zločinci a vůbec to nejhorší v lidech.
V Nickově světě jsou vždy postavy,
lidi, písně, které se vyrovnávají s neznámým.
Svět, který vytváří, je tak hluboký.
Ve všem je hluboký a intenzivní pocit.
Víte, že cítí nesmírnou zodpovědnost,
když píše.
Zajímají ho slova.
ŠLAPADLO - ROZECHVĚLÝ - BŘITKÝ
Někdy třeba po deseti letech
mu zavolám: „To je krásná písnička.“
A on na to, že jasně.
Vždycky byl básník.
Jeho tvořivost, jeho inteligence.
Nezná strach.
Skládání písní je jako mystická síla.
Hodně to ovlivnilo můj přístup k tvorbě.
Nick si pořád říká: „Co kdyby?“
„A co tohle? Co se tady děje?
Co s tím uděláme? Co je láska?“
Myslím, že pátrá po lidské duši.
Nick chce vědět, proč je tady.
Mnoho lidí to vědět nechce.
Chtěl jsem se zeptat na hudbu.
Ve vaší hudbě vždy bylo mnoho archetypů a mýtických postav.
Je to můj přirozený jazyk.
Jsem vypravěč.
Nedívám se na postavy v písních
jako na literární výtvory, spíš jako na součásti mne samého.
Na Nickovi je zajímavé, jak se postupně vyvinul.
ANDREW DOMINIK – FILMAŘ
Psal písně o postavách.
Psal písně, psal příběhy.
V písních se začaly objevovat archetypy.
Myslím, že Nick umí velmi dobře
vyzvednout různé stránky těch postav.
Nejsme psanci, andělé,
světci, ďáblové nebo bozi.
To vše v nás je.
NEMILOSRDNÉ DRAMA
Ale co nám dohromady ukazují, je vlastně
mnohem důležitější, než co nám ukazují jednotlivě.
Archetyp je soubor vlastností, které obecně poznáváme.
Archetypy jsou jako mapa, která vám ukazuje směr.
IRVINE WELSH SPISOVATEL
Vedou vás.
Hrdinova cesta a Jung a Freud a tak dál,
až k buddhistickým a starým čínským mýtům...
Většinou jde o otázku, jak se vyrovnat s temnotou,
co s tím dělat.
PSANEC
To je můj pokoj.
Moje pistole.
Nicka velmi zajímala postava psance,
něco jako starozákonní svět,
takzvané společenské normy
a co se považuje za přijatelné, co je spravedlivé.
Psanec to vše zpochybňuje.
O čem se vám v noci zdá?
O páchání hříchů.
Sním o hříchu.
„Strčí si do pusy cigaretu,
zapálí si a vyfoukne kouř na svůj odraz.“
Všimne si, že stíny za ním
krvácejí, rozplývají se a přemisťují se.
Jako by se prodlužovaly a braly na sebe osobnosti,
jež se jim běžně nepřisuzují,
jako by se k němu blížily ze světa duchů.
Zajda má nečekaný pocit, že zemře.“
Zajda Munro se zrodil z nápadu, který už nějakou dobu formuluji.
JOHN HILLCOAT – FILMAŘ
Jde o člověka, který to totálně podělal.
Nick ten nápad vzal a rozpracoval do románu.
NICK CAVE SMRT ZAJDY MUNROA
Zajda Munro je velmi složitý muž.
PETE JACKSON SCENÁRISTA
Myslím, že je sexy, je zábavný a charismatický.
Je taky odporný, bezohledný a nedbalý,
ale hlavně zlomený.
Hádej, jak se jmenuju.
SMRT ZAJDY MUNROA SKY TV, 2005
Jsem Zajda.
-Zajda? -Zajda.
Myslím, že je tak záludný taky proto,
že mu to skvěle jde s ženskými. Umí jim dát, co potřebují...
ISABELLA EKLÖF REŽIE
...do jisté míry, a pak zmizí.
Zajda je psanec v tom smyslu, že existuje mimo rámec morálky,
který jsme všichni přijali.
Na to všechno kašle.
Na antihrdinech je skvělé,
že nám dovolují
překračovat hranice dovoleného, aniž bychom je překročili.
Vím, že Nick rád píše o psancích a banditech,
kteří jsou vlastně velmi složití.
A je to nesmírně poutavé.
Tvoříte si vztah s desperátem.
No, je to cool.
Všichni mají rádi psance, ne?
Psanci nás opravdu přitahovali, když jsme byli mladší.
Ty postavy nás moc zajímaly.
Psanec Ned Kelly hodně zaměstnával naši představivost.
Nick vyrostl v Kellyho kraji.
Je přímá spojitost
s některými dramatickými věcmi, které se děly v Melbourne,
když Nick vyrůstal.
Melbournská policie nedokáže objasnit,
kdo a proč odpálil bombu u velitelství policie.
Ale jsme také ve velmi extrémní části světa.
Je to jako jiná planeta.
A my jsme nezvaní.
Vždy pro mě bylo podstatné,
abych byl vnímán jako australský umělec.
To vždycky bylo moje.
Je to můj trik.
A že Bad Seeds jsou australská kapela.
Myslím, že Nick mohl přijít jen z Austrálie.
Nejlepší australské umění, třeba někdo jako Barry Humphries,
má poetickou povahu.
Je v něm hravost, jistá posvátnost
a svatokrádežnost.
Není to dávno, co si mysleli,
že jsme všichni neotesanci.
Ale v Austrálii máme víc kultury než fabrika na penicilín.
Australská morálka je jako morálka zločinců.
Pravidla, která vás učí ve škole, se hodně podobají pravidlům vězení.
V Austrálii musíte být dobří, jinak vás publikum rozsápe.
Birthday Party a raní Bad Seeds, to je konfrontační hudba.
Šlo o to provokovat.
Když jste na ně šli, měli jste pocit,
že se může stát cokoli. Může vypuknout násilí.
Jako by byli připravení na pódiu umřít.
Nick byl vždycky mytická postava. Něco jako Ježíš.
Jako zlý Ježíš z Melbourne.
Potkal jsem Nicka u dealera.
Byl jsem nevinný kluk ze soukromé školy,
vytvářel jsem si první závislost na heroinu.
Vejdu a tam na gauči sedí princ temnot.
Díval se na dokument o žížalách.
Zeptal jsem se, na co se dívá.
A on se jen otočil a vycenil na mě zuby.
Některé drogy pro mě... Nešlo ani tak o samotnou drogu.
Spíš o chaotický životní styl
a divné a nádherné lidi, které potkáte,
když tak žijete.
Ta formativní zkušenost vám poskytne zárodky
postav, které pak vytvoříte.
Strojovnou té tvořivosti
je často ta nevázanost mládí.
V Melbourne byli určitě psanci.
A pak přišli do Londýna.
Londýn jim nestačil, a tak šli do Berlína.
Berlín v 80. letech byl pro Nicka ideální místo.
Bylo to místo pro psance.
Pokud jste nikoho nezastřelili, mohli jste si
v podstatě dělat, co chcete.
Všechno bylo možné.
Do Berlína přišlo mnoho tvůrčích lidí.
Bowie a Iggy Pop sem přišli z nějakého důvodu.
A z téhož důvodu to táhlo do Berlína i Nicka Cavea.
Šli jsme do Berlína, protože pokaždé
jsme se seznámili s lidmi,
HLAS NICKA CAVEA
kteří měli velmi otevřený vztah k hudbě
a k umění vůbec.
Záleží jim na radosti z tvorby.
Zní to sice nabubřele,
ale je to pravda.
HLAS MICKA HARVEYHO
Řeklo by se, že lidi se chovají dekadentně.
Celou noc vzhůru, opíjejí se, berou drogy.
Ještě jednu a končíme.
NEBE NAD BERLÍNEM, 1987
Ale nepovím vám o jedné holce.
Chci vám povědět o jedné holce.
Nick byl král Berlína.
Když jsem natočil Nebe nad Berlínem,
rozpustil The Birthday Party.
Založil Bad Seeds.
Bad Seeds byli vždycky...
Zdálo se, že je s nimi nutno počítat.
Vypadali úžasně, nikdo se jim nepodobal.
Bad Seeds byli jako parta šílených pirátů.
Je vzácné, když se sejde umění, akce
touha, nebezpečí a láska.
Nick dal dohromady velmi dynamické jednotlivce.
Blixa Bargeld byl z Einstürzende Neubauten.
Je jedinečný a nesmírně tvořivý.
Mick Harvey byl jako kotva,
která drží vše pohromadě.
Dynamika mezi ním a ostatními členy Bad Seeds
se nepodobá ničemu, co jsem zažil s jinými umělci.
Většina kapel napíše písničku, nahraje demo a přehraje ho producentovi.
Producent pak přijde s nápady, začnou zkoušet
a vypracovávat různé aranže a tak dál.
U nich je to jinak.
Sedne si k piánu a spustí:
„Tahle písnička je takhle.“
A pak: „Další kus je pak takhle.
A pak pauza. Co je pak, to nevím.
Tak jste připravení?“
Nahrajeme to?
-Jo. -Tak fajn.
Raz, dva, tři.
Ten časový tlak stoprocentně souvisí s tím,
že je nesmírně netrpělivý.
S míň trpělivým člověkem jsem nikdy nepracoval.
Nikdy nevíte, co má v plánu.
THOMAS WYDLER BAD SEEDS, 1985-SOUČASNOST
A to je na tom vzrušující. Proto je to zajímavé.
Pak přijdou první skladby,
první texty a tak dál. Tak to začíná.
Obklopil se lidmi s velkou představivostí
a mají krásnou estetiku v hudbě,
ale dokážou ho následovat a funguje to.
Já jsem Nick Cave. Tohle jsou Bad Seeds.
Myslím, že v jeho ranější hudbě bylo víc archetypů.
Divocí muži, kteří byli vlastně nesmírně složití
a já nevím... homosexuální nebo tak.
Všechno bylo víc než se zdá,
ale vyzařovalo z nich nebezpečí.
A všichni působili trochu sebedestruktivně.
The Mercy Seat.
„Ježíšova tvář v mé polévce“ zní jako klasický caveovský verš,
protože je v tom zároveň transcendence i obyčejnost.
„Prokletá kolečka vozíku s jídlem...“
To jsem se od něj myslím naučila, je to...
Mystické a všední
dohromady dává dobrý verš.
The Mercy Seat je jeho první monumentálně skvělá písnička.
Čerpal ze starší tradice,
jako Johnny Cash a John Lee Hook,
kde si vytvoříte postavu.
The Mercy Seat
zpívá z pohledu chlapa v cele smrti.
Nápad nazvat elektrické křeslo trůnem milosti...
A pak to tak zrychlí, je to manické a divoké.
Je to tíživý vír hrůzy,
který se stupňuje do pocitu: „Předstoupíš před svého stvořitele.“
Je to fantastické divadlo.
Ten verš na závěr, ta zpověď.
V tom, jak je text temný, je skoro radost.
To je pro něj typické.
Zkoumá hlubiny lidské duše.
Všechny věci, které se bojíme přiznat,
protože je to děsivé.
Všichni je v sobě mají.
Myslím, že člověk má hlas,
který stojí vně toho, čím se v tomto smrtelném životě jeví.
Podvědomí je největší dar.
Je to spojení s vyššími silami ve světě.
S jinými dimenzemi, jinými kosmickými silami,
kterým sám vlastně nerozumíte.
Když se v umění opřete o podvědomí,
dostanete se na taková místa.
STÍN
Všichni máme svůj stín.
Stinnou stránku, kterou potlačujeme a pohřbíváme
a která se uvolňuje jinými způsoby.
JOHN HILLCOAT – FILMAŘ
Hromadí se a nakonec přeteče.
Náš stínový svět je skoro nekonečný.
Myslím, že je velmi zdravé
přinutit se podívat do zrcadla a spatřit celý obraz.
Většinu času potlačujeme
jisté rysy naší povahy, na které se nechceme dívat.
Myslím, že je zdravé
a dá se říct i terapeutické,
dívat se na tyto aspekty naší osobnosti.
Vyskytly se hlasy,
že postavy, o kterých píšu, jsem já.
Mají pravdu.
Stagger Lee podnikal čím dál výstřednější věci.
ANDREW DOMINIK – FILMAŘ
A provokativní. A jak se to říká?
Transgresivní, že?
Pamatuju si, jak poprvé hráli píseň Stagger Lee.
Je to samozřejmě stará tradiční písnička.
Když došel k části „Přelezu 50 kund,
jen abych se dostal k prdeli tlustýho kluka,“
byl cítit ten absolutní šok.
Publikum bylo v šoku.
Je tam 50 000 lidí, kteří mají pocit, jako by dostali facku.
Myslím, že se chystají zajímavé projekty.
Konceptuální album založené na morytátech.
Je to silný žánr lyrického psaní?
Ano, zvlášť v blues a country.
Je to pro mě záminka napsat spoustu násilných textů.
Album Murder Ballads mě převálcovalo.
Totálně mnou otřáslo.
Dotýká se něčeho ve mně absolutně děsivým způsobem.
Celé týdny jsem měl noční můry. Vstával jsem celý roztřesený.
Víte? Protože to vyjadřovalo
část lidství, která je děsivá.
Přehrál jsem tu desku spoustě lidí.
„Musíš si to poslechnout.“ Ale oni to nechtějí slyšet.
Nechtějí to slyšet. Nechtějí to přiznat.
Víte? Je to zrcadlo.
Umění má smysl.
Není to jen zábava.
Je tu, abychom rostli a chápali, jak žít.
Všichni jsme mnohem temnější, než si myslíme.
Když jsme došli k Zajdovi Munroovi,
Nick se zabydlel v Brightonu.
Žije se svou životní láskou.
Je těhotná, budou mít dvojčata.
Mají dvojčata.
Byla to nová kapitola.
Smrt Zajdy Munroa je jeho noční můra o tom,
jak moc by si mohl podělat manželství.
Tak trochu sebemrskačský, masochistický, hororový příběh o tom,
jak zlý by osobně mohl být.
„Uvědomí si, nejasně, na moment
podivné představy a zjevení,
se kterými se setkal, stíny jeho vlastní bolesti,
a že ho dohánějí k šílenství.“
Zajímavé na vytvoření vlastního mýtu je,
kde ta dělicí čára mizí.
Jste ten mýtus, nebo osoba?
Po většině focení s ním jsem si říkala, že už nikdy.
Že už nikdy nebudu fotit Nicka.
Protože to bylo mučení.
Prozrazuju toho moc?
Když někoho tak dobře znáte, nechcete ho naštvat.
Vlasy byly strašně důležité.
Pamatuju, že se česal celé hodiny.
Začala jsem mu říkat, že jsem s ním nikdy nenafotila
opravdu špatnou fotku.
Myslím, že pak se do toho položil.
Tohle je slavná fotka Nick Cave v modré paruce.
Neměl námitky proti tomu, že jsem ho oblékla.
Líbila se mu lycra na těle
a chtěl to.
Všechno je tak zaprášené.
Panebože.
Tak tohle...
To měl na sobě.
A samozřejmě, mým obvyklým zvrhlým způsobem
jsem vystřihla díry na bradavky, ale na fotce to není vidět.
Takhle jsem to udělala.
Pak jsem tady namalovala rtěnkou pusu.
Chtěl se vydat do nezmapovaných vod,
ne s S&M nebo jinými fetiši.
Neměli jsme žádné meze.
Nick má prostě schopnost neustále růst.
Je prostě takový. Nikdy se nezastaví.
Je z toho cítit neklid.
Jako poutníci,
postavy dobrodruhů, kteří hledají nové světy.
To je on.
POUTNÍK
Poutník je osoba, která musí v lidské podobě
vyjít do světa
se vší jeho složitostí a lidskou křehkostí.
Mám rád slovo „poutník“.
Nick má poslání.
Myslím, že hledá lidskou duši.
Nick chce vědět, proč je tady.
Mnoho lidí to vědět nechce.
Poutník putuje zároveň ke známému i neznámému.
Jdete za nějakým cílem. Netouláte se.
A na své cestě potkáváte lidi, bavíte se s nimi.
Někdy vás zdrží a někdy postrčí kupředu.
Nick se jednoho dne rozhodl, že chce zpívat duet s Kylie.
Byla čistě popová zpěvačka.
Nikdo tomu nemohl uvěřit.
Ale to byl Nick.
Bylo to velmi kontroverzní u jejího managementu.
HLAS NICKA CAVEA
Bylo pro ni něco vstoupit do toho mužského světa drogově závislých,
což udělala, aby zazpívala tu píseň.
Prokázala neobyčejnou odvahu.
On věří v neznámo
a ve vztah s neznámem.
A staví se do situací,
v nichž přesně neví, co dělá.
Myslím, že spolupráce je taková. Máte co do činění s něčím,
co neovládáte. S druhým člověkem.
TEMNÝ
Nick konečně skončil s drogami.
Už se k nim nechtěl vracet a tvořivě se rozjel.
Jako mnoho závislých na drogách se bál, jestli se bez drog
plně vyjádří jeho tvořivá energie.
Hodně jsem se snažil ho přesvědčit,
že to je iluze, které podléhá mnoho umělců.
Myslím, že jeho spolupracovníci
se určitě změnili
a povaha jejich spolupráce taky.
Spolupráce s Warrenem je myslím jiná,
protože skutečně pracují spolu.
Skládají hudbu spolu.
Myslím, že tak to nebylo
mezi Nickem a Blixou.
Když se neměníte, jen stagnujete.
Tak dobrý?
Devadesát osm ze sta.
WARREN ELLIS BAD SEEDS od r. 1997
Prostě s ním rád pracuju.
Nedívám se na to, co dělá...
To je na vás nebo na novinářích.
Warren a Nick taky improvizují,
na rozdíl od raných dní s Bad Seeds.
Když se dostali k Push the Sky Away,
bylo cítit, že se něco mění,
že se mění Nickova představa o písni.
Jednoho dne mi Nick volal: „Chystáme novou desku.
Přijedeš za námi do Brightonu?“
Když jsme přijeli, Nick seděl u svého stolu,
po straně piáno...
Warren seděl na podlaze
se synťákama, pedálama a všelijakýma udělátkama.
A začali na tom dělat.
Bylo to bizarní...
Chaos.
Zvukový chaos.
Nedívali jsme se jeden na druhého,
abychom se nesmáli, nebo si neřekli: „To bude fakt nejhorší deska.
Co to dělají?“
Chcete, abych zmapoval proces,
který jsem nikdy nezkoušel analyzovat.
Říkejte tomu třeba pověrčivost,
ale vždycky jsem měl pocit,
že co je na tom mystické,
mělo by to tak zůstat.
Víte, pět šest hodin na tom dřete
a říkáte si: „Tohle je konec čehokoli tvořivého.“
A pak se něco objeví.
Warren neví, kam jde, a je mu to jedno.
Zjišťujete, co to je, když to děláte.
Prostě jamujete.
Když to děláte, písnička vás sama překvapí.
Vyvstane z toho, co si myslíte,
že byste měli, a z toho, co víte,
a stane se něčím svérázným.
Záleží mi jen na potěšení
z toho okamžiku, kdy rozbijete ten atom.
Higgs Boson Blues je jako cesta,
ale je to halucinační cesta.
Klade si otázku, zda existuje Bůh.
Někdo jede do Ženevy...
NICK LAUNEY – PRODUCENT
...protože se mu nelíbí, že experimentují s atomy,
a když to vyjde jistým způsobem, znamená to, že Bůh neexistuje.
To je podle mě ta základní hrozba.
Ale není to zjevné.
Je to cesta za tím, co se děje
s duchovním stavem světa
i s fyzickým, atomovým stavem světa.
Představte si je v řadě s lidmi jako Carl Sagan a Carlo Rovelli.
Jsou to badatelé.
Zkoumají, co znamená být člověk.
Když jsme dokončili desku Push the Sky Away,
měli jsme pocit, že to není konec.
Měli jsme pocit, že je to začátek,
že to půjde někam jinam.
Pamatuju, že jsme s Nickem mluvili...
Bylo to jako slib, jako signál.
Bylo to jako daný slib.
Poutník je připomínka, že máme zůstat při zemi,
i přes tu transcendentní sílu, zůstat nohama na zemi
a ve spojení s lidmi,
a že lidské spojení je stejně důležité
jako to božské.
Na jakékoli cestě je počasí občas dobré
a občas špatné.
Občas máte pocit, že je to pouť.
Občas máte pocit, že je to jen opravdu náročná cesta.
Odpovídáme podle našich sil tomu, co nás na cestě potkává,
pokud jde o zkoušky, frustrace, společnost, podporu.
Učíme se po cestě a učíme se zvládat
mrtvé časy, prázdné časy,
jak jdeme.
Je to citlivá, ale důležitá otázka.
Jak tragická smrt jeho dospívajícího syna
na Nicka zapůsobila, jako na člověka i na umělce?
To bylo opravdu hrozné. To opravdu nebylo dobré.
Bylo to opravdu otřesné.
To nejhorší.
Bylo to neuvěřitelné.
Pamatuju si to. Byl jsem ve Švýcarsku.
Nic horšího jsem v životě neslyšel. Nedokázal jsem nic říct.
Bylo to opravdu strašné.
Nikdy jsem na to nezapomněl.
Většinu života, jsem tak nějak
byl ohromený svým vlastním géniem.
Měl jsem svou pracovnu, každý den jsem tam
seděl a psal.
Co se dělo v mém životě, bylo na okraji...
Dokonce i otravné věci,
protože jsem se zabýval
tím velkým dílem, které jsem...
A to se kompletně zhroutilo.
Viděl jsem, jak je to bláhové,
jak hanebně samolibé to všechno je.
Moje priority se změnily.
Pořád v jednom kuse pracuju.
Pořád jezdím na turné.
Pořád všechny štvu, protože dělám novou desku,
nebo mám depresi, protože mi nejde psát.
To všechno pořád platí, ale...
ta myšlenka, že umění všechno trumfuje,
to už pro mě neplatí.
Jsem otec a manžel a člověk ve společnosti.
Na tom mi záleží mnohem víc
než koncept umělectví.
Takový žal je forma šílenství.
Dostane vás blízko ke ztroskotání.
Všichni poznáme bolest a ztrátu.
Všichni poznáme radost a euforii.
Tyto prvky v nás spolu bojují.
A já myslím, že tam vznikají velké věci.
Musí jít krok za krokem.
BOŽSKÉ DÍTĚ
Náhle jako by se střetly dva světy,
svět jeho tvorby a jeho soukromý život.
Děti v díle Nicka Cavea, a určitě v Zajdovi Munroovi,
jsou symbolem naděje a potenciálu.
PETE JACKSON – SCENÁRISTA
Jsou zatím neušpiněné
a neskutečně moudré.
Jsou schopny vidět svět bez filtrů
a nám to umožňuje vidět svět jejich očima
a vidět ho jinak.
Nick pořád v sobě má něco z dítěte.
Vždycky to s dětmi uměl,
protože v tom byla svoboda a jistá anarchie
vůči dětem, které měl rád.
Měl rád dětskou nezbednost,
když děti dospělé prokoukly.
To je na dětech skvělé,
že odhalují naše blbosti.
Máte píseň jako O Children, což je jako hymna
všem dětem opuštěným dospělými.
To je pro mě vyprávění.
Není to jen příběh.
IRVINE WELSH – SPISOVATEL
Jsou to citové krajiny
a témata, do kterých se ponoříte.
A on to dokázal v písničce.
Cítil jsem úctu k jeho umění, k tomu majestátu.
A pořád cítím.
Vyrovnával se s tragédií, kterou si ani neumím představit.
Tu hlubokou bolest a utrpení, kterým si prošel.
A že to překonal
a uctil svého syna
a žil uměním, vyrovnal se s bolestí,
zvládl to a překonal to.
Kdo to dokáže? Jen málokdo.
Ghosteen vznikl v tak výjimečných souvislostech.
Po té osobní katastrofě.
V té době jsem žil s Nickem v Los Angeles.
Moje setkání s Ghosteen bylo,
že na svém počítači přehrával úryvky hudby
a zpíval k tomu v kuchyni.
Pak jsem přijel tam, kde nahrávali,
někde v Malibu.
Ta deska byla skutečně výjimečná zkušenost.
Připravili jsme si to...
nahrávali jednotlivé stopy, pak šli do postele,
pár hodin jsem se vyspal,
pak jsme tam měli mixy, sešel jsem dolů ve spodcích,
posadil se na gauč a poslouchal.
Nemohl jsem uvěřit, co z toho vzešlo.
Jedině u Ghosteen jsem měl pocit,
že ve studiu je ještě něco jiného,
jako by tam byla nějaká jiná síla.
Na něco se napojili.
A nevěřící jako já si najednou řekne:
„Počkat. Co se v tom studiu dělo?
Co se to tam vznášelo?“
Protože se kolem nich určitě vznášeli duchové.
Pamatuju, když s Warrenem dělali Ghosteen.
Měla jsem pocit, že mi exploduje srdce.
Tolik mě to zasahovalo
a bylo to tak extrémní, ty pocity...
A být tam, když se to dělo, to bylo...
fascinující.
Páni.
Tak...
víte...
Tady je chlap, co píše o...
věcech, které jsou krásné a děsivé,
mytologické a těžko představitelné.
Ale píše o nich tak živě, že si je dokážete představit.
Planoucí koně, co utíkají do magických polí.
Chtěla jsem, aby to bylo ve mně.
Rezonovala jsem s tím, co Nick udělal,
natočil desku...
o Arthurově smrti.
Chtěla jsem se toho účastnit, protože Arthur byl můj kmotřenec.
A nikdy...
Chtěla jsem, aby byl navždy ve mně
a nikdy neodešel. A tohle byl způsob,
jak mít v sobě jeho stopu
a moci ho v sobě držet, dokud budu žít.
Měl jsem takové mladistvé přesvědčení,
že jednoho dne vytvořím něco skvělého
a tím to skončí. Mistrovské dílo.
Když jsme dokončili Ghosteen,
Nick se na mě podíval a řekl: „Ty vole, dokázali jsme to.“
Ale já myslel, že je to možná konec naší spolupráce.
Jak bychom to mohli překonat?
Najdete místo, kde Arthur existuje,
jeho duch oživí to místo
a pak na něj můžete začít myslet
bez té hrozné, mučivé bolesti ztráty.
Nick se dělil o svůj smutek.
Dělil se o bolest.
Tak úplně lidi zasáhl
a dojal je jinak, než by je mohl dojmout rokenrol.
Pohnul jimi existenčně.
Písně nabyly úplně jiné kvality.
Nevím, kde jsem četla,
že na střední škole se ho učitel zeptal,
čím chce být, až vyroste, a on odpověděl: „Chci být guru.“
Zdálo se mi to zajímavé.
PROROK
Co dělají bibličtí proroci?
Pojmenují, co jiní lidé nepojmenovávají.
Myslím,
že velcí bibličtí proroci
na lidi volají:
„Takoví máte být.
Tato vize vámi pohnula. Na co jste zapomněli?“
Vždycky jsem měl náboženský temperament, už jako dítě,
ale nepotřeboval jsem ho.
Pár desetiletí jsem byl závislý na drogách
a měl jsem o ty věci velký zájem,
ale žádnou potřebu.
Když zemřel Arthur, ne bezprostředně,
ale... Už je to nějaká doba,
ale spíš než vůči tomu cítit vztek
nebo to odmítat,
cítil jsem, jak se pomalu posunuju k náboženskému životu,
což mi přišlo velmi nápomocné
a rozšířilo to, co se mi v životě stalo.
Jednou jsme se bavili o křesťanství.
Zeptal jsem se: „Věříš ve spasení?
V základní princip křesťanské víry,
že se znovu narodíš?“
Odpověděl: „To mě vůbec nezajímá.
Ani na to nemyslím.“
To je zásadní věc,
ale to pro něj nebylo na prvním místě.
Podle něj věřit v Boha
je akt představivosti.
A on věří v představivost.
Ale taky vidí pochybnost jako součást víry.
Je to zodpovědnější.
Je zodpovědnější být věřící.
Být cynik je snadné.
Je to náboženský pochybovač.
Při našem posledním rozhovoru...
Ani nevím, jestli bych to měl říkat,
ale šlo o to... Občas má chvíle,
kdy se dostaneme k tomu, jestli je bláhové věřit,
jestli je směšné mít víru.
Nemá problém to otevřít.
S Nickem mám pocit, že Bůh jedná skrz něj,
a občas se mu to snažím připomenout.
Občas při psaní používá
silně mytologické pojmy.
Jako Wild God.
Je to zároveň...
chaotické a životadárné.
Je to také zajímavý název.
Wild God, divoký bůh.
Ta myšlenka, že bůh není jen dobrotivý,
ale že je taky nepředvídatelný.
Síla, s níž teď pracuje, je ohromující.
Je to neuvěřitelné.
Nevěřil jsem, když mi přehrával Wild God.
Doslova jsem tomu nemohl uvěřit.
Snaží se neopakovat,
ale má průběžná témata.
Písně nejsou zatížené tíhou jiných desek.
Jako by říkaly: „Přišel nový den.
No tak, jdeme.“
Studio Miraval bylo pozoruhodné a v životě na něj nezapomenu.
Je to něco zvláštního.
Zase v tom bylo štěstí. Měli jsme sílu.
Když jsem přišel do kapely,
všiml jsem si, že se vyzná v bibli.
Nepřekvapuje, že to tak zůstane
celý život.
A pomalu se to ukazuje pozitivně.
Jeho hlas taky dozrává.
Nachází hlas, který hovoří k lidstvu.
WIM WENDERS – REŽISÉR
Dostal jsem výtisk knihy Faith, Hope and Carnage.
Jsou to rozhovory Seana O'Hagana s Nickem.
Skutečně mě velmi dojala.
Trval na dvou věcech.
Že se nebudeme vracet a nebudeme nostalgičtí.
A že to nebude interview. Chtěl, aby to byla konverzace.
Sean O'Hagan Nicka popichuje,
aby řekl víc o tom, z čeho čerpá a co mu dává energii,
a jaký to má vztah k hluboce traumatickým zkušenostem,
k vykolejení a odloučení, k téměř nesnesitelné ztrátě,
kterou utrpěl.
Nick se s tou výzvou dokáže vyrovnat,
hluboce a nejspíš bolestně ji zpracovává
a mluví o svém rozhodnutí
pustit druhé lidi
do světa svého traumatu a jak ho zvládá.
Na turné s knihou po Británii a Evropě
lidi přicházeli a říkali: „Tahle kniha změnila všechno.
Mám pocit, že je tu naděje.“
Zvlášť lidé, kteří přišli o dítě,
což je to nejhorší.
Takových věcí bylo hodně. Bylo to hluboké.
To je zajímavá věc, o které Nick mluví.
Jak se před vystoupením vybičovával...
Naznačoval, že je neměl rád.
Neměl moc rád svoje publikum.
Válčil s nimi.
Myslím, že cesta, kterou od té doby ušel,
je svým způsobem...
Dobral se naprosté úcty ke svému publiku
a dokonce lásky.
Je to docela složité.
HLAS NICKA CAVEA
...ale to prázdno, které zanechal...
Jako by se do toho prázdna
nahrnul smysl, různými způsoby...
A to mi umožnilo vidět svět jinak.
Umožnilo mi to být mnohem...
V podstatě mít víc soucitu s lidským údělem.
Být míň zahořklý.
Byla to paradoxní reakce.
Místo abych zahořkl,
stal se vlastně opak.
Mnohem víc mě to spojilo s lidmi vůbec.
Je něco prorockého na tom, když se vrátíte
a snažíte se mluvit o naději.
Nick se vyrovnával
s hrozným a nedávným traumatem,
se ztrátou dítěte.
Já jsem měl jiné trauma.
Když jsem zpracovával své trauma, uvědomoval jsem si,
že jsem umřel už dávno.
Umřel jsem...
jako malé dítě, když mě poprvé zneužili.
Umřete.
Thomas se rozhodl, že s uměním skončí.
Nick na to: „To není dobrý nápad.“
Nick v té době myslím zápasil...
Procházel svým tříměsíčním depresivním obdobím,
kdy musel skládat,
musel vymyslet nějaké písně.
Řekl: „Napíšu ti báseň.
A když to udělám, musíš pro mě aspoň něco udělat.“
Uzavřel se mnou takový divný obchod.
Za dva dny mi dal White Elephant.
Živě si pamatuju, jak jsem to četl
a chápal jsem, že to je jeho vyzvání k důvěrnosti.
Násilí v té písni bylo moje násilí.
Střelil bych vás do ksichtu, kdybyste se moc přiblížili.
Chápete? V té době.
Když mi napsal tu písničku, šel jsem běhat.
V Malibu byly obrovské požáry. Bylo to jako sopečná pustina.
Viděl jsem purpurovou květinu, skoro jako bodlák,
ale v ranním slunci byla jako...
Něco v té písni
a ta květina, dalo mi to pocit...
THOMAS HOUSEAGO BEZ NÁZVU, 2020
Měl jsem pocit, že ta kytka je Nick.
To byl Nick v mém životě.
Je to krásný dar.
Víte?
A z toho
jsem namaloval...
Obraz Království na nebi.
THOMAS HOUSEAGO VIZE: SLUNCE STVOŘENÍ PRO NICKA C
Velmi brzy jsem při každé příležitosti
chodil na Bad Seeds na turné.
A když jsem se stal členem kapely,
najednou jsem byl buď za ním, nalevo od něj
nebo napravo od něj, nebo ve studiu.
Až nedávno...
Míchal jsem živé vystoupení v Paříži
a díval se při tom na filmový záznam.
Poprvé po pár desetiletích
jsem ho zase viděl z publika.
Dojalo mě to k slzám.
Víte, on funguje jako vodič pro něco jiného.
A víte, že to myslí smrtelně vážně.
Prostě to myslí vážně.
Myslí to vážně, když to dělá.
Prostupuje ho duch hudby.
Různé stupně soustředění, pokory, úcty,
to všechno se kolem něj točí. Je to prostě skvělé.
Jeho osobnost na jevišti se změnila.
Je teď mnohem velkorysejší.
Jak se dívá na jednotlivé lidi v publiku,
jak s nimi komunikuje, opravdu komunikuje,
ne jen na oko. Chce komunikovat.
A to je u bigbítu skvělé, protože...
Rolling Stones nekomunikují.
Je to skvělá kapela, ale nekomunikují.
A Nick komunikuje.
Myslím, že teď...
Je míň „drsňák, co dští oheň a síru“
a víc „Jak se uzdravíme? Jak se budeme starat jeden o druhého?“
Nejspíš se z něj stal spíš kazatel útěchy,
i když pro mě jím byl
i v období, kdy dštil oheň a síru.
Když jdu na vystoupení Nicka Cavea, vidím...
Já nejspíš vnímám Boha
skrz fyzickou akci.
A když vidím Nicka...
Na chvíli jako by něco proudilo do místnosti
a myslím, že to je láska, přítomnost nebo něco.
Opravdu mám pocit, jako by se na mě řinulo nebe.
Prorok tradičně má schopnosti showmana
nebo kouzelníka.
Je schopný něco vyčarovat.
Velké náboženské prožitky,
které lidé během století velmi výmluvně popsali,
okamžiky zjevení, jsou to okamžiky čarování.
Radost je v tomto kontextu radikální.
Je revoluční.
Určitě to není veselí,
ne nějaké bezmyšlenkovité uspokojení.
To není styl Nicka Cavea.
Není to ani pozitivní myšlení.
Jen prostě nechává...
něco z exuberance života... To není správné slovo.
Nechá vystoupit něco
z hojnosti života.
Myslím, že Nick je spokojený.
Je to divné.
Před deseti lety
se zdálo nemožné, aby byl Nick znovu šťastný.
A jsem si jistý, že kdyby tehdejší Nick
potkal dnešního Nicka, nebyl by na něj připravený.
Rozumíte?
Děkujeme moc!