Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Nå skal vi til Polen-
- og en oppdagelse som gir et innblikk i et viktig kapittel i holocaust.
Dette er dokumenter av stor historisk verdi-
som så dagens lys etter 80 år.
Dette er et negativ, det eneste i verden,-
- fra opprøret i Warszawas getto, fra innsiden.
Bilder som viser det ubeskrivelige.
Fragmenter av liv fanget på 33 fotografier.
Bildene ble tatt av Grzywaczewski, en 23 år gammel polsk brannmann.
Opprøret i Warszawa var jødenes væpnede motstand-
mot naziregimet under holocaust.
Historikere mener at bildene er verdifulle.
De er de eneste kjente bildene fra gettoopprøret-
- som ikke er fotografert som nazipropaganda.
NYE BILDER FRA GETTOEN
TAPTE BILDER AV JØDENES SISTE KAMP
Dokumentasjonen som er der,-
- gir en følelse av hva en vanlig person ville ha sett-
- og hvordan den vanlige personen fanget alle de utrolige tingene-
som skjedde i april 1943.
Mesteparten av livet prøvde jeg å glemme alt dette.
33 BILDER FRA GHETTOEN
Min kjære datter.
Med fare for sitt eget liv klarte Leszek å ta flere bilder.
Jeg kontaktet ham for 10 år siden og ba om å få dem.
Jeg fikk noen bilder og har beholdt dem til nå.
Disse bildene forteller vår historie også.
Negativene har Leszek beholdt.
Disse bildene har aldri blitt publisert før.
Jeg holdt dem skjult med vilje. Jeg ville ikke publisere dem-
- før verden begynner å glemme det som skjedde.
Jeg vet ikke om tiden er inne ennå, men min tid går.
Leiligheten så litt annerledes ut da.
La oss gå rett til pappas rom.
Da vi ryddet her etter at han døde,-
- la vi merke til at disse plankene beveget seg.
I dette skjulte rommet fant vi pappas dagbøker.
Søsteren min og jeg visste ikke at dagbøkene fantes.
Pappa fortalte aldri om dem.
Disse tidene er uvanlig interessante.
Jeg valgte et godt år for å begynne å skrive dagbok.
Jeg deltok i en stor demonstrasjon.
Stemningen var lunken. Det var ingen stor entusiasme.
Talene var stereotypiske.
Nasjonalistene ropte: "Ned med jødene."
Jeg ropte til jeg ble hes.
Men det spiller ingen rolle nå. Jeg har eksamen i overmorgen.
På vei hjem fra skolen sa en venn:
"Krigen kommer garantert. Jeg skal ikke engang lese."
Om morgenen fredag 1. september hørte jeg:
"Flyalarm, lukk vinduene!"
Det vekket meg.
Jeg så de første tyske flyene over Warszawa.
Vi ble hjemme i dag.
Tyskerne samler sammen folk til tvangsarbeid.
Flere SS-patruljer har dukket opp.
De stopper og kontrollerer alle de støter på.
De som er ansatt i tyske selskaper, slippes fri.
De som blir tatt, samles sammen og kjøres bort.
Så lastes de på et tog.
To av vennene mine ble tatt.
Bare jødene har det verre enn oss.
Overlevende fra Shoah Visual History Foundation.
Jeg heter Dina Cohen. I dag er det 7. november 1996.
Jeg intervjuer Romana Kaplan, født Laks,-
i Chevy Chase i Maryland.
Intervjuet foregår på engelsk.
Når er du født?
Jeg ble født i Warszawa i Polen.
Kan du beskrive familien din?
Faren min var kjemiingeniør.
Han hadde en prestisjefylt jobb-
- på en fabrikk som produserte såpe, parfyme og stearinlys.
Min kjære Roma.
Du ba meg skrive om fortiden.
Om hva vi måtte holde ut i den beryktede tiden-
som du er for ung til å huske.
Jeg skal prøve å skrive et brev, men jeg vet ikke om jeg orker.
Vår verden raste sammen.
Bare fordi vi var jøder, ble vi sett på som en "fare" for tyskerne.
Vi var laverestående mennesker, en rase som skulle utryddes.
Vi ble tvunget til å bære armbånd med Davidsstjernen.
Alle jødiske foretak ble beslaglagt av tyskerne,-
bankkontoer og innskudd også.
For å isolere oss fra resten av befolkningen-
- ble Warszawa-gettoen etablert høsten 1940.
Vi ble stengt inne av en mur.
Alle Warszawas jøder utenfor gettoen ble flyttet dit.
Men gettoen ble mindre.
Vi måtte flytte og reise fra de fleste av eiendelene våre.
Snart bodde det en halv million mennesker i gettoen.
Fattigdommen blant dem ble verre for hver dag.
Jeg husker en dukke.
En stor dukke som jeg hadde fått av min fars sjef.
Jeg kalte den for Krystyna.
Jeg husker at mor sydde noen av smykkene sine-
inn i dukken.
Pengene er borte.
Betalt arbeid fins ikke.
Alle prøver å få en liksomjobb.
Jeg møtte min tidligere klassekamerat.
Han jobber som brannvakt i opplæringsenheten.
Med hans hjelp kommer jeg inn der.
Jeg dro til Żoliborz.
Da alarmen ringte, tok brannmennene på seg uniformen.
De tok på seg belter og hjelmer og stilte seg opp for tjeneste.
Moren min bodde i gaten ved siden av denne skolen.
Faren min likte å ta bilder av henne.
Hun var hans viktigste objekt gjennom hele hans liv.
Jeg liker Marysia godt. Hun har veldreide bein.
Hun er livlig og varmhjertet.
Det er tydelig at hun liker meg også.
Marysia har et kamera med seg.
Jeg kjøpte en filmrull.
Det tok en time å sette den inn.
Jeg måtte gjøre det under et teppe.
Det ble feil, og jeg ødela en del av filmen.
Jeg klarte å få tak i et forstørrelsesapparat.
Etter noen mislykkede forsøk begynte jeg å få fram gode bilder.
Denne ferdigheten kan være nyttig i framtiden.
Jeg håper at noe spennende skjer, så jeg kan vise hva jeg er god for.
Alarm!
Vi skynder oss gjennom gettoen i en brannbil.
Jeg fikk plass på en stige ved vinduet i tredje etasje.
Jeg ventet på vannet og klatret inn.
Det ble bekmørkt.
Tjukk røyk og damp slukte meg.
Jeg begynte å hoste og gråte.
Jeg fikk ikke puste.
Beina mine ble til gummi.
Jeg hørte: "Kom deg ut!"
Så jeg hoppet ut av vinduet.
Like etterpå kollapset stedet der jeg hadde jobbet.
Jeg snakket litt med jødene.
De lever i ekstrem elendighet.
Jeg fikk følelsen av at de er dømt til utryddelse.
Kaddish.
For meg var den det mest skremmende.
For jeg hørte den om og om igjen.
Og jeg hadde ingen måte...
...å finne ut hva det skulle bety på.
Når jeg ser tilbake, virker det som om tyskerne først trodde-
- at jødene i gettoen kom til å drepe hverandre som rotter.
Eller dø fort av sult og sykdommer.
Tyfus spredte seg raskt, og dødstallene var knusende.
Innen juli 1942 hadde 100 000 mennesker dødd.
Jeg fikk tillatelse til å dra fra gettoen til "den ariske siden".
Jeg drev en fabrikk som lagde såpe, parfyme og lys.
Jeg var en lånt slave.
Til forstaden Praga og tilbake var det 20 km.
Polakken Adamczewski-
- var avhengig av at faren min drev fabrikken.
Så det faktum at faren min hadde en jobb på den ariske siden,-
- er grunnen til at vi overlevde så godt som vi gjorde.
Han kunne alltid gi oss mat.
Foreldrene mine tok inn en ung kvinne,-
rundt 20 år gammel, som het Halina.
Hun var en vakker kvinne.
Jeg tror at disse bildene er de eldste.
Vi er sikre på at det er mamma, ikke sant?
Ja. Det er vi.
Så vidt jeg husker, var moren min en glamorøs dame.
Hun var full av liv og brydde seg om utseendet-
og hvordan hun førte seg.
Når det gjelder krigen, snakket hun ikke mye om den.
Hun bar på en smerte.
Hun ville ikke fortelle alt som skjedde eller hvordan det skjedde.
Hele familien hennes, bortsett fra broren i Palestina, var borte.
- Borte. - Og hun visste at de var borte.
Så hun var foreldreløs og lette etter en ny familie.
Og den familien var Hilary og Janina Laks.
- Akkurat. - Hun kunne ikke være alene.
Med tiden organiserte folk seg i gettoen.
De viktigste smuglervarene var mat, diverse varer og råmaterialer-
- til gettoens mange verksteder og fabrikker.
Det gjorde at noen kunne tjene litt penger.
Sulten stagnerte, og tyfusepidemien forsvant nesten.
Jeg fikk høre om min fars fotografier av min datter Marianna.
En historiker-
hadde kommet bort til henne.
Han spurte om hun var i slekt med Leszek Grzywaczewski.
"Det er bestefaren min."
Han sa: "Vet du at bildene hans er på holocaust-museet i Washington?"
Så ringte hun meg og sa:
"Pappa, visste du at bestefar tok bilder?"
Jeg visste jo at han hadde tatt mange bilder.
Men fra gettoopprøret? Det visste jeg ikke.
Da jubileet for gettoopprøret nærmet seg,-
- oppfordret POLIN-museet meg til å finne flere gjenstander.
Zuzanna Schnepf ringte og spurte: "Kanskje det fins flere bilder?"
Så vi begynte å lete etter min fars bilder igjen.
Noen var hos meg, andre hos søsteren min.
Det var bilder og negativer.
Jeg klarte ikke å gå gjennom dem.
Enten var synet mitt for svakt,-
- eller så gadd jeg bare ikke å sjekke hver eneste bilderute.
Hvordan ser man noe på negativene?
Jeg spurte Maciek om hjelp, og han gjorde det.
Jeg gjorde i det minste alt klart. Jeg la alt i eskene.
Dette er nok bilder...
Jeg tror at det er bilder av meg som barn.
Da jeg rullet sammen filmrullen, beveget jeg på hånden.
Man kunne se jøder bli ledet til samlingsstedene.
Jeg så på det igjen.
Jeg så alle bildene jeg kjente til og noen nye.
Jeg sa til Božena og kona mi:
"Jeg fant det. Det er her."
Far har vært død i 30 år.
Men her føles det som om han kommer til live igjen for meg.
Jeg trodde ikke at negativet fantes.
Det var en utrolig følelse.
Å røre ved noe som ikke hadde rett til å overleve.
Ingen trodde at det kunne overleve.
Sånt er sjeldent for forskere. En dør åpnes til fortiden.
Jeg visste at dette var de eneste bildene vi kjente til-
- fra opprøret i Warszawa-gettoen-
- som ikke var blitt fotografert av nazistene.
Fotografier fra Holocaust er merkelige,-
- fordi vi til og begynne med ofte ikke vet hva vi ser.
Bare ved å kjenne historien innser vi hva som ligger bak bildet.
- Vi kan se den nervøse framrykningen. - De er uklare.
Det er mest skader-
- ved de bildene som ble tatt av holocaust i hemmelighet.
Filmrullen kan ha blitt trukket fram ujevnt-
mens hånden hans skalv av følelser.
Det viser den store verdien selve materialet har,-
ikke bare bildene.
Selve filmen bærer også på en emosjonell historie.
WARSZAWA-GETTOEN
Jeg husker at bestefaren min bodde hos oss.
Og jeg husker at jeg kom hjem en dag,-
og da var bestefar borte.
Han ble bare tatt i en "łapanka".
Det betyr-
at du ble pågrepet på gaten.
Min kjære datter.
22. juli 1942-
- begynte tyskerne å likvidere Warszawa-gettoen.
De kalte det "deportasjon til øst".
Det var det tyskerne sa til jødene.
At de skulle flyttes til et bedre sted.
Enhver jødisk person har rett-
til å ta med seg 15 kilo bagasje.
Alle verdisaker, som penger, smykker og gull, kan tas med.
Ta med mat til tre dager.
Gettoen var omringet av latviske og ukrainske tropper.
Troppene samlet sammen tusenvis av jøder hver dag-
- og tok dem med til en såkalt "Umschlagplatz".
På den tiden visste ingen om dødsleirene.
Vi hørte først om Treblinka mye senere.
Mot slutten-
- var gasskamrene så effektive at de drepte 5000 mennesker om dagen.
Tyskerne er jo kjent for sin organiseringsevne.
Faren min pleide å ta med moren min på båtturer i Warszawa.
Da tyskerne begynte å tømme gettoen-
- og deportere folk til dødsleirer,-
seilte han med Marysia på elven Wisła.
Sånn var livet, ikke sant? Livet gikk jo videre.
Luft, sol, glitrende vann, stillhet og fred.
Som om det ikke fantes noen krig.
Marysia og jeg solte oss hele ettermiddagen.
Hendelsesforløpet dytter oss mot en uunngåelig sak:
Ekteskap.
Jeg kjøpte en filmrull, og vi tok mange bilder.
Jeg glemmer aldri solnedgangen og hvordan Warszawa ble tåkete.
Ingen vet hva som skjer.
Det ryktes at alle kanskje må dele jødenes skjebne.
Jeg husker at mange mennesker-
ble ført inn på et torg.
Tyskerne tvang oss til å gå rundt.
De valgte ut enkelte fra folkemassen.
Jeg husker også mine foreldres venner.
De hadde en datter på min alder.
Barnet ble valgt ut.
Foreldrene mine prøvde å gjemme meg under regnfrakken mellom seg.
Noen jøder blir ikke deportert. Akkurat nå gjelder det dem-
som jobber i tyske militærfabrikker.
Vi kom oss til en slik fabrikk, som ble ledet av tyskeren Schultz.
Faren min klarte å skaffe moren min en jobb i gettoen.
Hun lagde tyske uniformer.
De håpet at det ville holde moren min trygg.
Jeg måtte sitte i en tønne ved siden av moren min.
For en femåring var ikke det særlig gøy.
Schultz lot meg fortsette å jobbe for Adamczewski på den ariske siden.
Ved hjelp av kollegaen min, herr Miśkiewicz,-
- ble du smuglet ut fra gettoen til den ariske siden.
Det fantes arbeidsgrupper som dro til den ariske siden.
Faren min bestakk portvaktene-
- så jeg kunne gå ut sammen med folkemassen.
Han var selvsagt veldig bekymret.
Hvis tyskerne hadde sett meg, hadde det vært slutten.
Så han gikk veldig nær gruppen som var på vei ut.
Da ble en av...
Da ble en av soldatene mistenksom-
- fordi faren min holdt seg nær den ariske siden.
Han dro ham av sted og slo ham.
Faren min mistet et øye.
Og jeg ville løpe til faren min.
Men han gjorde det veldig klart at han ville at jeg skulle gå.
Og det gjorde jeg.
Det skjedde akkurat i tide.
Alle Schultz' arbeidere var blitt utvalgt.
I 48 timer ble vi holdt fanget som buskap før slakten.
Halvparten ble deportert direkte til gasskamrene i Treblinka.
Alle barna og de fleste av kvinnene forsvant.
I løpet av to måneder drepte tyskerne 300 000 mennesker.
Generalguvernøren beordrer at jøder som forlater området sitt,-
skal straffes med døden.
De som beskytter jøder, vil få samme straff.
På den ariske siden ble jeg møtt-
av kona til min fars kollega.
Jeg var en fare for de som skulle skjule meg,-
- fordi jeg var så åpenbart et jødisk barn.
Jeg tror ikke jeg var mer enn noen dager på samme sted.
Det er i hvert fall sånn jeg husker det.
Så endte jeg opp hos veldedighetssøstrene.
Jeg var veldig redd.
For jeg tror at det var da jeg innså-
- at hvis jeg ble funnet, kom jeg til å dø.
Det har skjedd forandringer hjemme.
Far sover på en sofa som er både kort og smal.
Mor er utmattet, har vondt i hjertet og er bekymret.
Hun lukker øynene for sikkerheten, men er husets moralske støtte-
- hver gang det oppstår tvil og fortvilelse.
Plutselig og uventet flyttet to kvinner inn.
Halina Bielawska og Janina.
De var tvangsforflyttet. De hadde ingen andre steder å dra.
En av kvinnene het Halina Hirszbajn.
Hun brukte også Bielawska-navnet.
- Hirszbajn Halina. - Det stemmer.
- Ble hun født i 1920? - Ja. Akkurat som faren min.
Bielawska.
Adresse etter krigen: Wilcza-gaten 8/16.
Det er nær Mokotowska-gaten, der faren min bodde.
Det var der de gjemte seg og hjalp hverandre.
Den andre var Janina Laks.
Wilcza-gaten 8/16.
Adressen er den samme.
Moren min ble smuglet ut av gettoen.
En familie tok seg av henne.
Hun bodde der under hele krigen.
Familien het Grzywaczewski.
De ville ikke ha meg der, for jeg utgjorde en fare.
I tillegg var de veldig aktive i Hjemmearmeen.
Jeg vet at da mamma forlot gettoen,-
- havnet hun fort hos Grzywaczewski-paret.
Jeg tror at det var planen. Jeg tror ikke at det var tilfeldig.
Jeg er ganske sikker på at jeg har et armbånd i en bankboks.
Armbåndet kan ha vært en av smykkene hun brukte for å overleve.
Det var det jeg sa til deg, for hun fortalte meg det.
Familien hennes lagde en slags smykker.
Egentlig var det små gullbarrer.
Det var en uvanlig...
Brekk av en bit, og bruk den for å overleve.
Jeg skjønner hvordan man tar av en lenke fra dette armbåndet-
og omsetter den i penger.
Noen hjalp mamma med å bytte identitet.
Det var neppe familien Laks.
- Det må være Grzywaczewski-paret. - Jeg aner ikke.
Jeg tror at de hadde en rolle i det.
Hvordan familien Laks og Halina endte opp-
- i Grzywaczewskis leilighet, er et mysterium.
Hvor møttes de?
Jeg tror at de kjente hverandre før krigen, men det er ren gjetning.
Kan du komme hit litt?
Dette er overlevende.
Det anslås at rundt 10 prosent-
- av jødene som bodde i Polen under krigen, overlevde.
- Bare 300 000 av tre millioner? - Det stemmer.
Dette er Halina Hirszbajn, også kjent som Pelagia Bielawska.
Det sto Pelagia i de falske papirene, som viste seg å være til nytte-
- en gang da noen SS-offiserer gikk inn-
- i leiligheten i Wilcza-gaten.
Vi hadde papirer som bekreftet at vi var ariske.
Fru Grzywaczewski fant et sted til moren min.
Jeg kunne ikke bli hos veldedighetssøstrene.
Da jeg bodde hos moren min, må noen ha sett henne.
Jeg husker at det var natt.
Noe av det mest skremmende for meg den dag i dag-
er å høre fottrinn.
Folk som går opp en trapp.
Moren min åpnet døren, og det var tre menn der.
To i SS-uniformer og én uten.
Informanten satt på sengen min-
og snakket jiddisk til meg.
Hva heter du, lille venn?
Det var ikke et språk jeg forsto.
Jeg så opp og sa, helt uskyldig:
"Jeg beklager, men jeg forstår ikke tysk."
Og da gikk SS-offiserene.
En ubehagelig hendelse.
De ransaket Halina og Janinas hjem.
Penger skiftet hender, men trusselen tok aldri slutt.
Leiligheten var oppdaget.
Jeg avsluttet offiserstreningen og ble plassert i IV-enheten.
Jeg sitter nå på rommet i kasernen.
I våre nye ID-kort har vi alle en grad.
Min er Löshmeister, altså korporal.
Obersten holdt en tale for oss.
Vi skal gjenopplive ånden til Warszawas brannvesen-
- og gjøre det til en disiplinert, militærlignende organisasjon.
Det er en hemmelig organisasjon innen brannvesenet som heter Skała.
Kommandantens sønn prøver å rekruttere meg.
Chlodna-gaten og Mirowskie-brakkene,-
- der den fjerde vaktstyrken var,-
lå mellom to deler av gettoen.
Brannmennene fra motstandsbevegelsen Skała-
- hjalp den jødiske befolkningen så godt de kunne.
Her lå det jernbanespor,-
og det fantes en avløpskum her.
Gjennom den fikk jødene hjelp-
- i form av våpen og ammunisjon før opprøret.
Min kjære datter.
Bare rundt 40 000 jøder var igjen i gettoen.
Jeg dro i siste øyeblikk og gjemte meg hos Miśkiewicz-paret.
Like etter det, den 19. april 1943,-
begynte gettoopprøret i Warszawa.
Noen dårlig bevæpnede menn og kvinner-
- kjempet mot stridsvogner og maskingevær i nesten en måned,-
- uten det minste håp om å redde sitt eget liv.
For jødene begynte det kvelden før påske.
Dette var kvelden for sedermåltidet.
Kvelden da jødene feirer utvandringen fra Egypt.
Som en følge av det handler påsken om frihet.
Og nå var ikke jødene bare fanget,-
de sto overfor en nært forestående død.
Tyskerne hadde samlet seg rundt murene om gettoen.
Troppene var der. De ble støttet av ukrainske tropper.
Togene sto på stasjonen, klare til å deportere jødene.
Og det var da jødene valgte å gjøre opprør.
Den første dagen var oppmuntrende. Den var veldig spennende.
Tyskerne trakk seg tilbake fra gettoen.
Overmennesker, kjemper, all Tysklands makt.
Og hva klarte denne lille gruppen unge jøder?
De tvang dem til å trekke seg tilbake.
De var veldig modige. De var veldig innovative.
De brukte molotovcocktailer.
De brukte håndvåpen. De hadde et par andre våpen.
Og de hadde én ting som tyskerne ikke hadde forutsett.
De var villige til å kjempe helt inn i døden.
De hadde ikke noe valg. De kom jo likevel til å dø før snart.
Og folk som kjemper for livet-
og for samfunnet sitt...
...de er villige til å gjøre alt for å bevare det.
Gettoen lå bak murer under opprøret.
Nesten ingen polakker kunne komme inn.
Likevel fins det hemmelige fotografier her.
De ble tatt innenfra.
Det er en filmrull i lite format med halve ruter.
Man ser at perforeringen er ødelagt.
- På den ene siden. - Hvilket kamera er brukt?
Jeg tenker på Kochmann-kameraet "Korelle K" fra 1932.
GRZEGOSZ KWOLEK FOTOGRAF
Kassetten er på den ene siden med én spole på den andre.
Hvis det var en kombinert kassett,-
- ga det motstand når du flyttet filmen framover.
Tannhjulet skadet perforeringen-
- og hindret filmen i å bevege seg 20 millimeter framover.
Du måtte ta et svart bilde-
for å flytte filmen langt nok fram.
For å unngå at bilderutene overlappet.
Men hvis du tar bilder i det skjulte,-
- kan det forårsake overlappende bilderuter.
De er så lite at det er lett å gjemme.
Det får jo plass i lommen.
En måned har gått, full av grusomme hendelser-
- som kan sette dype spor i unge menneskers sinn.
Jeg fikk en telefon fra enheten om å komme dit umiddelbart.
Marysia er sint på meg. Jeg dro til gettoen, ikke til henne.
Det som skjer i gettoen, er et helvete.
Mine kolleger snakker om jødenes kampglød.
Om kampånden til hele det jødiske folk.
Tyskerne lider store tap.
De må ta gettoen hus for hus.
De skåner ingen fanger.
Fullskalakampene raser.
Jeg bodde i et område som vi ble tvunget bort fra-
da gettoen ble opprettet.
På en måte overlapper skapelsen av gettoen-
og min skjebne.
Barndomsbildene fins fortsatt i hodet mitt.
Dette bildet ble tatt av Leszek.
Dette var inngangen til gettoen fra Nalewki-gaten.
Her er den brennende bygningen. Jeg har markert den på kartet.
Dette bildet ble tatt herfra-
og viser dette området.
Disse bildene ble tatt først.
Det antyder at denne filmen var ment-
for å dokumentere historien.
Sannsynligvis er det en tysk soldat her.
Han sørger for at bygningene brenner helt ned.
Tyskerne brenner ned hele bygninger for å beseire jødene.
Vi får ikke slukke brannene.
Vi får bare sikre fabrikker som produserer ting for tyskerne-
- og hindre at brannene sprer seg til andre deler av Warszawa.
Etter to netter hadde jeg fått nok.
Jeg var så utmattet at jeg satte meg på treplankene.
I ti dager av tjenesten kledde jeg ikke engang av meg om kvelden.
Vi var hele tiden midt i ilden.
Det pleier å foregå sånn:
Tyskerne forteller hvilke gater som skal brenne i dag.
Hvilke husnumre.
Vi blir bedt om å beskytte visse adresser.
WARSZAWA LESZNO-GATEN 80/82
På dette bildet er faren min med.
Dette er pappa.
Det er noe rart som jeg ikke kan forklare helt.
En tysk soldat poserer her og ser åpenbart inn i kameraet.
Noe må ha skjedd der.
Det var en gråsone.
Det var forbudt å ta bilder.
Men iblant lukket tyskerne øynene for det.
Grzywaczewskis rolle som fotograf er veldig viktig.
Han har to roller.
Han er en fyr med et kamera-
- som har tillatelse til å ta bilder med en Wehrmacht-korporal.
Men han er også en spion-
og smugler ut bilder.
Det viktige på dette bildet er disse vinduene.
Men også bygningen-
på den andre siden av gaten.
I byarkivet fant jeg et bilde av huset-
som ble tatt før krigen.
Du kan se de samme listene her.
Vindushøyden er den samme.
Svingen på trikkesporene er tydelig markert her.
Dette bildet ble altså tatt fra hjørnet av den andre bygningen.
Dette viser situasjonen i 1944.
Hele gettoen er ødelagt.
Men sykehusbygningene overlevde.
WARSZAWA ST. SOFIAS SYKEHUS
God morgen.
Det var herfra han tok de bildene.
Han tok en rekke bilder.
Hvor mange er det? Én, to, tre, fire, fem, seks, syv...
Åtte bilder som er i nøyaktig denne rekkefølgen.
Det vet vi fordi vi har negativene.
Vi har litt av en historie.
Dette er hemmelige bilder. Ingen tyskere må få vite om dem.
Man kan se ansiktene deres.
Små barn som går der.
Hvordan føles det å vite-
at det ikke er noen vei tilbake?
Det er vanskelig å forestille seg, men man ser det på bildene.
Se her.
Lastebilen og vinduene møtes her.
Dette er situasjonen.
Man kan se at kvinnen går.
Hun snur seg.
På det andre bildet kan man se kanten av albuen hennes.
Den kobler sammen de to bildene.
Og her...
Her...
Sporveien kobles mer eller mindre sammen på denne måten.
Vi har skapt et kunstig bilde fra fire bilder.
For meg er det et farvel til dem som går foran Grzywaczewskis blikk.
De passerer og forsvinner.
Jødene som ble drevet bort av brann, føres til oppsamlingsplassen.
Den skalte "Umschlagplatz".
Sårede og syke henrettes på stedet.
Ingen blir reddet.
Så føres jødene til en jernbane.
De kjøres av gårde til et ukjent sted.
Et tog, dyttet av et lokomotiv, ankommer Umschlagplatz.
Da toget kom fram, ble folk tvunget opp på plattformen.
De ble lastet inn i vognene,-
og toget dro umiddelbart.
Dødstoget dro østover, helt til Treblinka.
Leszek er tilbake fra oppdraget. Han har filmrullen på kameraet.
Han går en tur med Marysia. Hans forlovede, altså min mor.
Et vakkert bilde av foreldrene mine. Det er rørende.
Her er min mor og min fars søster.
Den tredje damen er trolig en venninne.
Tante Danusia, min fars søster.
Se på kontrasten mellom livene deres.
Her er det vår, for det er april.
Her er ødeleggelsen av gettoen.
Og foreldrene mine.
Dette er et godt eksempel-
- på hvordan Warszawa ble delt i to verdener.
De er knyttet sammen topografisk.
Men de var lysår fra hverandre.
WARSZAWA MOKOTOWSKA-GATEN 65
God morgen. Jeg heter Maciej Grzywaczewski.
Faren min bodde her under krigen.
Det var en stor stue her.
Og dette var gangen til kjøkkenet.
Det var et bad her.
Jeg banker.
Filmrullen ble framkalt her i dette rommet.
Her kommer man til trappen.
Det var en halv etasje her.
Der gjemte lille Roma seg.
En kort tid bodde jeg på det lille loftet.
Det lå over kjøkkenet.
Jeg kunne ikke røre meg.
Jeg måtte være veldig stille.
To tyskere bodde her midlertidig.
En kom om morgenen, satte seg på kjøkkenet,-
drakk kaffe og leste avisen.
Roma gjemte seg på det lille rommet og måtte være veldig stille.
Jeg tror at jeg hadde begynt å lese da.
Jeg kunne sitte og lese i lengre tid-
uten å lage lyd.
Det reddet livet mitt.
For hvis noen visste-
- at Grzywaczewski-familien reddet jøder,-
da ville familien ha blitt drept.
Da vi kom tilbake til gettoen, fikk jeg vite at brannmennene bar ut-
- kofferter fulle av klær, tepper og pyntegjenstander.
De sier at det ikke er tyveri. Eierne fins jo ikke lenger.
Men tyskerne ser offisielt på det som plyndring.
De tvinger oss til å slå ned på dette.
Så vi satte raskt en stopper for det.
I forgrunnen har vi tre brannmenn.
Men lenger unna, i bakgrunnen,-
- er det en tysk soldat som også tar et bilde.
Grzywaczewski viser oss en situasjon-
som var ganske vanlig under holocaust.
Tyskere som fotograferer forbrytelsene sine.
Dette er Nowolipie-gaten, som går mot Smocza.
Dette er bilder fra Stroop-rapporten.
Dette er Stroop. Dette er general Jürgen Stroop.
RAPPORTEN TIL JÜRGEN STROOP
Jeg har forbudt kameraer under aksjoner i gettoen.
Men general Krüger ga ordre om å lage en rapport-
som inkluderte bilder.
Alt må gjøres veldig raskt.
Jeg formoder at SS tok disse bildene.
Rapporten het: "Ingen jødiske boligområder igjen i Warszawa".
Den er til Heinrich Himmler, til Krüger og til meg selv.
Det blir verdifullt materiale for historien, føreren-
- og for framtidige forskere i Det tredje riket.
For nasjonalistiske poeter og forfattere.
Framfor alt som dokumentasjon over våre anstrengelser.
Alt som den nordiske rasen og tyskerne gjør-
- for å bli kvitt jødene i Europa og i hele verden.
Nesten hver dag ser vi SS-general Jürgen Stroop-
lede hele operasjonen.
Istedenfor å bekjempe branner tvinges vi til å se gettoen brenne.
Istedenfor å redde folk ser vi hjelpeløst på at de lider.
Vi overvåkes hele tiden av det tyske politiet og SS.
Det minste forsøk på å hjelpe noen får skjebnesvangre konsekvenser.
Leszek tok bildet herfra.
Grzywaczewski tar en sjanse ved å ta bildet.
Han står bak brannmennene.
Brannmannen nærmest kameraet-
ser åpenbart på bygningen.
Men den andre brannmannen snur hodet bort.
De får ikke avsløre følelsene sine.
For nazistene er alt helt i orden.
"Det er sånn det skal være!"
"Jødene burde hoppe, for de er ikke mennesker."
Men brannmennene føler det motsatte innvendig.
Jødene som gjemte seg,-
- er nå fanget i bygningene. De blir stekt levende.
Hele grupper, avskåret av flammene, flykter til de øvre etasjene.
Idet brannen når dem,-
- prøver de å rømme ved å hoppe fra balkongene.
En hel familie hoppet ut av et vindu og døde momentant.
De hadde ingen vei ut.
Vi fikk ikke hjelpe dem, selv om vi hadde midler til det.
Det ser ut som nøyaktig samme sted.
Samme bygning.
Man kan se det på vinduene.
Og disse balkongene...
Dette er samme bygning som faren min fotograferte.
Så tyskerne og faren min tok bilder på samme sted.
Og dette også.
Etter balkongen å dømme kan det være samme bygning.
På begge bildene kan man se strømkabelen til trikken.
Balkongen i tredje etasje har de samme hjørnestolpene.
På det tyske bildet er vinduet til venstre åpent,-
og det til høyre er lukket.
På min fars bilde er det det samme.
Kanskje det var det bildet han ikke fikk seg til å ta.
Etter det bildet gikk Leszek hit.
Det var her tragedien fant sted.
Dette var bare en liten ulykke.
Men flere mennesker samlet seg.
En normal menneskelig reaksjon.
Det gjør de andres tragedie enda mer åpenbar.
Det var ingen.
Det var ingen som kunne hjelpe dem.
Det fantes ingen mulighet.
Ikke fordi ingen ville, men fordi ingen kunne.
Disse to bildene forteller hele historien.
Tyskerne samles på dette stedet,-
nær liket av de som hoppet.
Det er åpenbart for meg.
Men hvis du ser nøye etter,-
kan du se en person her.
Bare hodet og skulderen hans.
Det er nok jøder som kommer ut av en bunker-
eller gjennom porten.
Disse to situasjonene er like.
På den ene siden-
- ligger liket av de som hoppet ut av vinduet.
På den andre siden kommer levende jøder ut.
Men snart er de også døde.
Under ruinene av de utbrente bygningene-
er det fortsatt jøder i kjellerne.
Synet av disse menneskene som ble dratt ut,-
vil hjemsøke meg for alltid.
De har ikke menneskeansikter. De ser ut som dyr, med tomme blikk.
Øynene deres myser mot sollyset.
De hadde tilbrakt uker i mørket i kjelleren.
Svake av sult og skrekk beveger deres skitne og slitte kropper seg.
De henrettes i hopetall.
De levende kollapser over liket av de som allerede er drept.
Gettoen er nå brent til grunnen og ligner på et stort hav av ruiner.
En død by.
Som om den er rammet av en enorm katastrofe.
Katastrofen er krigen.
Det han så i gettoen, rørte ham dypt.
Du kan føle det i dagboken hans. Han modnet fort.
Han forandret seg.
Etter mange søvnløse netter og hardt arbeid dro jeg hjem.
Rolige dager har kommet, men jeg kan ikke venne meg til dem.
Jeg har blitt tilbaketrukket.
Jeg har trukket meg inn i stillheten, som en snegle i skallet sitt.
Inni seg bar han byrden av det han hadde sett.
Han snakket nok ikke om det.
Vi har nådd slutten av filmrullen.
Grzywaczewski fotograferer forloveden sin-
og tar et selvportrett.
Noen kan spørre:
"Hvem var brannmannen Grzywaczewski i gettoen?"
Det korte svaret er at han er et vitne.
På en dyp, eksistensiell måte.
I en dyp, eksistensiell betydning.
Et og et halvt år etter getto-opprøret-
- ledet bestefar Stanisław en gruppe opprørere-
- fra denne leiligheten for å ta tilbake Gestapos hovedkvarter.
Under Warszawa-opprøret er min far i tjeneste som brannmann.
Denne dagen er et viktig vendepunkt.
Jeg prøver...
La oss gå.
Min kjære Roma.
Den 1. august 1944-
- brøt Warszawa-opprøret mot tyskerne ut.
Da var du i Wolomin hos veldedighetssøstrene.
Mamma klarte å komme til meg.
Vi gikk gjennom flere kjellere for å komme oss til Grzywaczewski.
Tyskerne ødela byen fra bakken og fra luften.
Opprøret kostet Warszawa rundt 200 000 liv.
Utallige ble skadet.
Rundt 80 prosent av alle husene ble til ruiner.
I januar 1945-
- rykket endelig den sovjetiske offensiven framover.
Tyskerne forsvant i løpet av natten.
Da de sovjetiske troppene ankom, dro vi umiddelbart til Wołomin-
- for å finne veldedighetssøstrene og lete etter deg.
Der fant vi ut at du hadde blitt evakuert.
Jeg kom tilbake. Jeg var i Warszawa.
Jeg kjente ikke igjen Warszawa. Byen var helt ødelagt.
Fullstendig ødelagt.
Jeg visste om foreldrene mine var i live eller hvor de kunne være.
Ingenting.
Så jeg prøvde å lete etter et sted som var kjent for meg.
Utrolig nok var en av bygningene vi hadde bodd i-
på den ariske siden fortsatt intakt.
WARSZAWA MOKOTOWSKA-GATEN 65
Så jeg gikk inn i bygningen.
Jeg ringte på alle dørene jeg kunne.
Neste morgen møtte jeg faren min.
Faren min hadde allerede kontaktet moren min.
Så det var slutten-
på eventyret mitt.
WARSZAWA 1946 DEN TIDLIGERE GETTOEN
Den jødiske kommisjonen begynte å etterforske tyskernes forbrytelser-
mot den polske jødiske befolkningen.
Derfor ble det samlet inn materiale.
Trykte kilder, håndskrevne papirer og andre ting.
De samlet også inn dokumenter,-
som for eksempel fotografier.
Vi vet at allerede i 1946-
hadde de fem bilder tatt av faren din.
Allerede det året, altså i 1946,-
- ble Joseph Kermishs bok "Opprøret i Warszawa-gettoen" utgitt.
Joseph Kermish var en pioner innen holocaust-forskning.
Og han inkluderte din fars bilder i boken sin.
Dette er førstegenerasjons fototrykk.
De har noen verdifulle detaljer på baksiden.
Beskrivelsene er veldig detaljerte.
Det står på hvilket sted og på hvilken dag bildet ble tatt.
Vi antar at bare fotografen selv kunne ha visst det.
- Jeg tror ikke at det er... - Din fars håndskrift?
Det er interessant.
Jeg tror at dette er Hilary Laks håndskrift.
Kanskje han tok med disse bildene hit i 1946.
Alle overlevde krigen.
Foreldrene mine giftet seg i 1946-
og flyttet til Gdańsk.
Faren min ville bo i Gdańsk. Han ville bli sjømann.
Han ble uteksaminert fra universitets skipsbyggingslinje.
Han brukte resten av livet på å jobbe på båter.
I mellomtiden flyttet Laks-familien til USA-
i 1951.
På slutten av 1950-tallet fikk faren min et brev fra Hilary.
Han ba ham sende meg bildene-
han hadde tatt under gettoopprøret.
Da faren min reiste med jobben-
- til et skipsverft i Billingham i Nord-England,-
- sendte han antagelig de 12 fotografiene fra gettoen.
Han trodde nok at det var en tryggere metode for å sende dem til USA-
- og omgå sensur fra kommunistiske myndigheter.
Vi var jo under sovjetisk styre på den tiden.
All kontakt med USA ble betraktet som mistenkelig.
Etter så mange år-
- er Roma det siste vitnet som var i live da.
Hun er den eneste som er igjen av familien.
Min kjære Roma.
Fotografiene må leve videre som bevis for framtidige generasjoner.
Jeg kunne ha fått en avtale med Life eller Post Magazine.
Man kan tjene penger på dem, men jeg vil ikke ha blodpenger.
Disse fotografiene må bevares i historiske arkiver.
Si hvor du syns at vi skal henvende oss med dette.
Dette er kopier av de 12 fotografiene-
- vi mottok i 1992-
- her på holocaust-museet i Washington.
Etter at Hilary Laks døde,-
- valgte familien å donere bildene til oss.
Vi innså umiddelbart at de var ekstremt unike.
De 12 bildene ble ansett som originale.
De var de eneste eksemplarene som fantes på den tiden.
I dag er negativen originalen.
Det fins 33 bilder fra gettoen.
Mannen i midten er helt klart Hilary.
Kvinnen til høyre-
- med hatten og pelskragen, er definitivt mor.
Dette ble nok tatt da hun kom til New York.
Hun så på Leszek som en bror. De var familie.
Men hun ble plaget av minnene fra den vanskelige tiden.
Hun led nok av posttraumatisk stresslidelse.
Jeg husker at hun var på sykehuset, muligens etter et selvmordsforsøk.
Hun orket ikke minnene fra den tiden.
Min kjære datter.
Hvis disse memoarene har noen hensikt,-
- så er det nok å alltid huske den fæle tiden-
- og å minne dem som ble født i fred og velstand,-
- de som tror på vår sivilisasjons verdier,-
- på hva som kan skje igjen i framtiden-
- hvis de godtar å bli behandlet som hunder.
På et vis har jeg nådd slutten av memoarene mine.
Alt som skjedde etterpå, er allerede i ditt eget minne.
Jeg er Dorota Grzywaczewska. Og jeg er Leszeks datter.
- Vi kan snakke engelsk hvis du vil. - Hva foretrekker du?
Hele fotoalbumet er til deg.
ROMA LAKS KAPLAN HILARY LAKS' DATTER (2024)
Zbigniew Leszek Grzywaczewski.
Dette er Warszawa-gettoen.
Getto-opprøret.
- Jeg prøvde å ikke huske dette. - Jeg vet det.
- Leszek. - Kjenner du igjen Leszek?
- Ja. - Kjenner du ham igjen?
Leszek og familien hans gjorde det mulig-
for meg og foreldrene mine å overleve.
Det er et vakkert bilde.
- For en vakker mor du hadde. - Takk.
Jeg antar at hun ikke lever.
- Hun døde for 11 år siden. - Det var leit.
- Unnskyld meg. Jeg må... - Det går fint.
Å, det husker jeg.
Ja.
Jeg har brukt mye av livet på å prøve å glemme alt dette.
For meg er dette familien min.
Dette er historien min.
Dette er menneskene som jeg vet at har dødd.
Vi må huske det. Dette er historie.
Det er ikke bare en del av jødenes historie.
Hvis vi ikke husker, kan det skje igjen.
Vi må huske. Husk deres egen historie.
Jeg har sett nok av dette.
Alle familier har en historie. Dere er min historie.
Men det er ikke bare min historie.
Det er din historie også.
Og Polens historie.
Delvis er det amerikansk historie, for vi er her.
Og det er delvis på grunn av dette.
ROMA, FORELDRENE OG HALINA OVERLEVDE HOLOCAUST OG EMIGRERTE TIL USA.
LESZEK BEHOLDT FORBINDELSEN TIL HAVET RESTEN AV LIVET.
VENNENE HUSKER HAM SOM SEILER OG AMATØRFOTOGRAF.
LESZEKS SØNN MACIEJ VAR AKTIVIST I DEN DEMOKRATISKE OPPOSISJONEN-
- OG BEVEGELSEN "SOLIDARITET" SOM FORANDRET POLENS HISTORIE.
Tekst: Morten Gottschalk Iyuno