Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Lad os gå videre til Polen -
- og en opdagelse, der giver indblik i en afgørende del af holocaust.
Det er dokumenter af stor historisk værdi -
der så dagens lys efter 80 år.
Det er et negativ, det eneste i verden -
- fra oprøret i Warszawas ghetto indefra.
Billeder, der viser det ubeskrivelige.
Fragmenter af liv fanget på 33 fotografier.
Billederne blev taget af en 23-årig polsk brandmand, Grzywaczewski.
Oprøret i Warszawas ghetto var jødernes væbnede modstand -
mod naziregimet under holocaust.
Historikere mener, at billederne er værdifulde.
Det er de eneste kendte billeder fra ghettooprøret -
- som ikke er blevet taget som nazipropaganda.
NYE BILLEDER FRA GHETTOEN FUNDET I FAMILIEALBUM
FORSVUNDNE BILLEDER AF JØDERNES SIDSTE KAMP
Og den dokumentation, der er der -
- giver en fornemmelse af, hvad menigmand ville have set -
- og hvordan personen forevigede alle de utrolige ting -
der skete i april 1943.
Det meste af mit liv har jeg prøvet at glemme alt det her.
Min kære datter.
Leszek risikerede sit eget liv og fik taget flere billeder.
Jeg kontaktede ham for ti år siden, hvor jeg bad ham om at få dem.
Jeg fik nogle billeder og har beholdt dem indtil nu.
De billeder fortæller også vores historie.
Leszek har beholdt negativerne.
Billederne er aldrig blevet offentliggjort før.
Jeg gemte dem så længe med vilje. Jeg ville ikke offentliggøre dem -
- før verden begynder at glemme disse ting.
Jeg ved ikke, om tiden er inde endnu, men min egen tid går.
Dengang så lejligheden anderledes ud.
Lad os gå ind på fars værelse.
Da vi ryddede op her efter hans død -
- bemærkede vi, at brædderne her bevægede sig.
I dette skjulte rum fandt vi fars dagbøger.
Min søster og jeg vidste ikke, at dagbøgerne fandtes.
Far fortalte os aldrig om dem.
Disse tider er usædvanligt interessante.
Jeg valgte et godt år at begynde at skrive dagbog.
Jeg deltog i en stor demonstration.
Atmosfæren var lunken. Der var ingen særlig entusiasme.
Talerne var stereotype.
Nationalisterne råbte: "Ned med jøderne."
Jeg skreg, til jeg blev hæs.
Men det er lige meget nu. Jeg har eksamen i overmorgen.
På vej hjem fra skole sagde en ven:
"Krigen kommer helt sikkert. Jeg vil ikke engang terpe."
Fredag morgen den 1. september lød det: "Luftalarm, luk vinduerne!"
Det vækkede mig.
Jeg så de første tyske fly flyve over Warszawa.
Vi blev hjemme i dag.
Tyskerne samler folk til tvangsarbejde.
Flere SS-patruljer er dukket op.
De standser og kontrollerer alle, de støder på.
De, der er ansat i tyske firmaer, løslades.
De, der bliver fanget, samles og køres væk.
Så bliver de sat på et tog.
To af mine venner blev taget. Kun jøderne har det værre end os.
Overlevende fra Shoah Visual History Foundation.
Mit navn er Dina Cohen. Det er den 7. november 1996.
Jeg interviewer Romana Kaplan, født Laks -
i Chevy Chase, Maryland, USA.
Interviewet bliver på engelsk.
- Hvornår er du født? - Jeg blev født i Warszawa, Polen.
Beskriv din familie.
Min far var kemiingeniør.
Han havde et meget prestigefyldt job -
- på en fabrik, der fremstillede sæbe, parfume og stearinlys.
Kære Roma. Du bad mig skrive om fortiden.
Om hvad vi måtte udstå i den berygtede tid -
som du er for ung til at huske.
Jeg vil prøve at skrive et brev, men jeg ved ikke, om jeg kan.
Vores verden faldt fra hinanden.
Bare fordi vi var jøder, blev vi set som en "fare" for tyskerne.
Vi var undermennesker, en race, der skulle udryddes.
Vi blev tvunget til at bære armbånd med davidsstjernen.
Alle jødiske forretninger blev beslaglagt af tyskerne -
sammen med bankkonti og indbetalinger.
For at isolere os fra resten af befolkningen -
- blev Warszawas ghetto etableret i efteråret 1940.
Vi blev lukket inde bag en mur.
Alle Warszawas jøder uden for ghettoen blev flyttet dertil.
Men ghettoen blev mindre.
Vi blev tvunget til at flytte og efterlade de fleste ejendele.
Snart boede der en halv million mennesker i ghettoen.
Fattigdommen blev værre for hver dag.
Jeg havde en dukke.
En stor dukke, som jeg havde fået af min fars chef.
Jeg kaldte hende Krystyna.
Jeg husker, at min mor syede nogle af sine smykker ind i dukken.
Jeg har ikke flere penge.
Betalt arbejde findes ikke. Alle prøver at få et falsk job.
Jeg mødte min tidligere klassekammerat.
Han arbejder som brandvagt i træningsafdelingen.
Med hans hjælp kan jeg komme ind der.
Jeg tog til Żoliborz.
Da alarmen ringede, tog brandmændene deres uniformer på.
De tog bælter og hjelme på og stillede sig på række til tjeneste.
Min mor boede på gaden ved siden af den skole.
Min far var glad for at tage billeder af hende.
Hun var hovedpersonen i hans liv.
Jeg kan virkelig godt lide Marysia. Hun har flotte ben.
Hun er livlig og varmhjertet.
Det er tydeligt, at hun også kan lide mig.
Marysia har et kamera.
Jeg købte en filmrulle. Det tog en time at sætte den i.
Jeg var nødt til at gøre det under et tæppe.
Det gik galt, og jeg ødelagde noget af filmen.
Jeg fik fat i et forstørrelsesapparat.
Efter nogle mislykkede forsøg begyndte jeg at lave gode billeder.
Den færdighed kan vise sig brugbar i fremtiden.
Jeg håber, der sker noget spændende, så jeg kan vise, hvad jeg kan.
Alarm.
Vi skynder os gennem ghettoen i en tungt lastet brandbil.
Jeg fik plads på en stige ved vinduet på tredje sal.
Jeg ventede på vandet og klatrede ind.
Der blev helt mørkt. Tyk røg og damp opslugte mig.
Jeg begyndte at hoste og græde. Jeg kunne ikke få vejret.
Mine ben blev til gummi. Jeg hørte: "Ud!"
Så jeg sprang ud af vinduet.
Kort efter kollapsede bygningen, hvor jeg havde arbejdet.
Jeg talte lidt med jøderne. De lever i ekstrem elendighed.
Jeg fik følelsen af, at de er dømt til udryddelse.
Kaddish. Det var det mest skræmmende for mig.
For jeg hørte det igen og igen.
Og jeg kunne ikke ...
... finde ud af, hvad det betød.
Når jeg ser tilbage, virker det, som om tyskerne først troede -
- at jøderne i ghettoen ville dræbe hinanden som rotter.
Eller hurtigt dø af sult og sygdomme.
Tyfus spredte sig hurtigt, og dødstallet var knusende.
I juli 1942 var 100.000 mennesker døde.
Jeg fik tilladelse til at gå fra ghettoen til den "ariske side".
Jeg ledede en fabrik, som lavede sæbe, parfume og lys.
Jeg var en lånt slave.
Til forstaden Praga og tilbage var der 20 kilometer.
Polakken Adamczewski -
- var afhængig af, at min far ledede fabrikken.
Så det faktum, at min far havde et job på den ariske side -
- er grunden til, at vi overlevede så godt, som vi gjorde.
Han havde altid mad med til os.
Mine forældre tog sig af en ung kvinde -
- som på det tidspunkt var omkring 20 år, der hed Halina.
Hun var en meget smuk kvinde.
Jeg tror, at de billeder er de ældste.
Vi er sikre på, at det er mor, ikke?
Jo.
Som jeg husker det, var mor en glamourøs dame.
Hun var fuld af liv og gik op i sit udseende.
Selv sin optræden.
Hvad krigen angår, talte hun ikke meget om den.
Hun bar på en smerte -
- og ville ikke fortælle alt, hvad der skete, eller hvordan det skete.
Hele hendes familie, bortset fra broderen i Palæstina, var væk.
- Væk. - Og hun vidste, at de var væk.
Så hun var forældreløs og ledte efter en ny familie.
Og den familie var Hilary og Janina Laks -
- som hun havde brug for, så hun ikke var alene.
Med tiden organiserede folk i ghettoen sig.
De vigtigste smuglervarer var mad, diverse varer og råmaterialer -
- til ghettoens mange værksteder og fabrikker.
Det gjorde, at nogle kunne tjene lidt penge.
Sulten aftog, og tyfusepidemien forsvandt næsten.
Jeg hørte om min fars fotografier fra min datter Marianna.
Til en fest -
- var en bekendt, en historiker, kommet hen til hende.
Han spurgte, om hun var i familie med Leszek Grzywaczewski.
Hun sagde: "Det er min farfar."
Han sagde: "Ved du, at hans billeder er på holocaustmuseet i Washington?"
Så ringede hun til mig og sagde:
"Far, vidste du, at farfar tog billeder?"
Jeg vidste, at han havde taget mange billeder.
Men fra ghettooprøret? Det vidste jeg ikke.
Da årsdagen for ghettooprøret nærmede sig -
- opfordrede POLIN-museet mig til at finde flere genstande.
Zuzanna Schnepf ringede og spurgte: "Måske er der flere billeder?"
Så vi begyndte at lede efter min fars billeder igen.
Nogle var hos mig, andre hos min søster.
Der var billeder og negativer.
Jeg kunne ikke få mig selv til at se på dem.
Enten var mit syn for svagt -
- eller også orkede jeg bare ikke at tjekke hver eneste billede.
Hvordan kan man se noget på negativerne?
Jeg bad Maciek om hjælp. Han sagde: "Fint, jeg gør det."
Jeg gjorde i det mindste alt klar. Jeg lagde alt i kasserne.
Det her er vist billeder ...
Jeg tror, at det er billeder af mig som barn.
Da jeg rullede filmrullen sammen, bevægede jeg hånden.
Man kunne se jøder blive ført til opsamlingsstederne.
Jeg kiggede på den igen.
Jeg så alle de billeder, jeg kendte til, og nogle nye.
Jeg sagde til Bozena, min kone:
"Jeg fandt den. Den er her."
Far har været død i 30 år.
Men her føles det, som om han bliver vakt til live igen.
Jeg troede ikke, at negativet eksisterede.
Det var en utrolig følelse -
- at røre ved noget, som ikke havde ret til at overleve.
Ingen troede, at det kunne overleve.
Det er sjældent for forskere. Det er en dør, der åbnes til fortiden.
Jeg vidste, at det var de eneste billeder, vi kendte til -
- fra Warszawas ghetto under oprøret -
der ikke blev taget af nazisterne.
Fotografier fra holocaust er mærkelige -
- fordi vi ofte ikke ved, hvad vi ser i begyndelsen.
Kun ved at kende historien forstår vi, hvad der ligger bag billedet.
- Vi kan se nervøsiteten. - De er slørede.
Perforeringen er mest skadet her.
Tæt på de billeder, der dokumenterer holocaust -
og blev taget i hemmelighed.
Filmen kan være blevet spolet frem -
mens hans hånd rystede af følelser.
Det viser den store værdi af selve materialet.
Ikke kun billederne.
Selv filmstrimlen bærer på en følelsesmæssig historie.
Jeg husker, at min farfar boede hos os.
Og jeg husker, at jeg kom hjem en dag -
og farfar var væk.
Han var blevet fanget i en "łapanka".
Det betyder ...
... at man blev fanget på gaden.
Min kære datter.
Den 22. juli 1942 begyndte tyskerne -
at likvidere folk i Warszawas ghetto.
Det blev kaldt "deportation østpå".
Tyskerne sagde til jøderne -
- at de skulle flyttes til et bedre sted.
Alle jøder har ret til at medbringe 15 kilo bagage.
Alle værdigenstande som penge, smykker og guld kan tages med.
Tag mad med til tre dage.
Ghettoen blev omringet af lettiske og ukrainske tropper.
Tropperne samlede tusindvis af jøder hver dag -
- og førte dem til en såkaldt Umschlagplatz.
Dengang kendte ingen til dødslejrene.
Vi hørte først om Treblinka meget senere.
I slutningen af perioden -
- var gaskamrene så effektive, at de dræbte 5000 mennesker om dagen.
Tyskerne er kendt for deres organisatoriske evner.
Min far tog min mor med på bådture i Warszawa.
Da tyskerne begyndte at tømme ghettoen -
- og deportere folk til dødslejre -
- sejlede han med Marysia på Wisła-floden.
Sådan var det. Livet gik videre.
Luft, sol, skinnende vand, stilhed og fred.
Som om der slet ikke er krig.
Marysia og jeg solede os hele eftermiddagen.
Hændelsernes forløb tvinger os mod det uundgåelige: ægteskab.
Jeg købte en filmrulle, og vi tog mange billeder.
Jeg glemmer aldrig solnedgangen, og hvordan Warszawa blev mørkere.
Ingen ved, hvad der vil ske med os.
Det rygtes, at alle måske skal dele jødernes skæbne.
Jeg husker, at mange mennesker -
- blev gennet ind på et torv -
- hvor tyskerne tvang os til at gå rundt.
De udvalgte nogle fra folkemassen.
Jeg husker også mine forældres venner.
De havde en datter på min alder. Barnet blev udvalgt.
Så mine forældre prøvede at skjule mig under regnfrakkerne mellem dem.
Nogle jøder deporteres ikke. Lige nu gælder det kun dem -
- der arbejder på tyske militærfabrikker.
Vi kom til sådan en fabrik, som blev ledet af tyskeren Schultz.
Min far skaffede min mor et job i ghettoen -
med at sy tyske uniformer.
De håbede, at det ville beskytte min mor.
Jeg sad i en tønde ved siden af min mor.
For en femårig var det ikke særlig sjovt.
Schultz lod mig fortsat arbejde for Adamczewski på den ariske side.
Med hjælp fra min kollega, hr. Mískiewicz -
- blev jeg smuglet ud af ghettoen og over på den ariske side.
Der var arbejdsgrupper, der gik over til den ariske side.
Min far bestak portvagterne -
- så jeg kunne gå ud sammen med folkemassen.
Han var selvfølgelig meget bekymret.
Hvis tyskerne havde set mig, havde det været slut.
Så han gik meget tæt på gruppen, der var på vej ud.
Så blev en af ...
Så blev en af soldaterne mistænksom -
- fordi min far var for tæt på den ariske side.
Han trak ham væk og slog ham.
Min far mistede et øje.
Og jeg ville løbe hen til min far.
Men han gjorde det meget tydeligt, at han ville have, at jeg gik.
Og det gjorde jeg så.
Det skete lige i rette tid.
Alle Schultz' arbejdere var blevet udvalgt.
I 48 timer blev vi holdt fanget som kvæg inden slagtningen.
Halvdelen blev deporteret direkte til gaskamrene i Treblinka.
Alle børn og de fleste af kvinderne forsvandt.
På to måneder dræbte tyskerne 300.000 mennesker.
Generalguvernøren beordrer, at jøder, der forlader deres område -
skal straffes med døden.
De, der beskytter jøderne, vil få samme straf.
På den ariske side blev jeg mødt -
af min fars kollegas kone.
Jeg var til fare for dem, der ville skjule mig -
- fordi jeg tydeligvis var et jødisk barn.
Jeg tror ikke, at jeg var mere end et par dage det samme sted.
Det er i hvert fald, hvad jeg husker.
Så endte jeg hos Velgørenhedssøstrene.
Jeg var bange.
Det var nok der, jeg indså, at blev jeg fundet, ville jeg dø.
Der er sket forandringer derhjemme.
Far sover på en sofa, der er både kort og smal.
Mor er udmattet. Hun har ondt i hjertet. Hun er bekymret.
Hun vil ikke tænke på sikkerhedsspørgsmål.
Men hun er hjemmets moralske støttepille -
- i hvert øjeblik med tvivl og fortvivlelse.
Pludselig og uventet flyttede to kvinder ind.
Halina Bielawska og Janina.
De blev tvangsforflyttet. De har ingen steder at tage hen.
De boede hos os.
En af kvinderne hed Halina Hirszbajn.
Hun brugte også navnet Bielawska.
- Halina Hirszbajn? - Ja.
- Blev hun født i 1920? - Ja, ligesom min far.
Bielawska ... Adresse efter krigen: Wilcza 8, 16.
Det er tæt på gaden, hvor min far boede.
Der skjulte de sig og hjalp hinanden.
Den anden kvinde var Janina Laks.
Wilcza 8, 16. Det er den samme adresse.
Min mor blev smuglet ud af ghettoen.
En familie tog sig af hende. Hun boede hos dem under hele krigen.
Deres navn var Grzywaczewski.
De ville ikke have mig der, fordi jeg udgjorde en fare.
Desuden var de meget aktive i Hjemmehæren.
Jeg ved, at da mor forlod ghettoen -
- endte hun hurtigt hos Grzywaczewski-parret.
Jeg tror, det var planen. Jeg tror ikke, det var et tilfælde.
Jeg er ret sikker på, at jeg har et armbånd i en bankboks.
Det armbånd kan have været en del af hendes smykker.
- Hun købte sig fri. - Det var det, jeg sagde.
Jeg ved det, for hun fortalte mig det.
Hendes familie lavede falske smykker. Det var meget små guldbarrer.
De havde en usædvanlig form.
Man brækkede et stykke af, og brugte det til at overleve.
Jeg kunne se, at man nemt kan fjerne et led fra det armbånd -
og forvandle det til penge.
Gad vide, hvem der hjalp mor med at skifte identitet.
Jeg tror ikke, det var Laks-familien.
- Det må have været Grzywaczewski. - Aner det ikke.
Jeg tror, de var involveret i det.
Hvordan familien Laks og Halina endte -
- i Grzywaczewskis lejlighed er et mysterium. Hvor mødtes de?
Jeg tror, de kendte hinanden før krigen, men det er et gæt.
Kan du komme her?
Det her er registreringskort med overlevende.
Man mener, at cirka ti procent -
- af jøderne, der boede i Polen under krigen, overlevede.
- Kun 300.000 ud af tre millioner? - Ja.
Det her er Halina Hirszbajn, Pelagia Bielawska.
Der stod Pelagia i de falske dokumenter, der var nødvendige.
Der var åbenbart engang, hvor SS-officerer gik ind -
i lejligheden på Wilcza.
Vi havde naturligvis dokumenter, der bekræftede, at vi var ariske.
Fru Grzywaczewski fandt et sted til min mor.
Jeg kunne ikke blive hos Velgørenhedssøstrene.
Da jeg boede hos min mor, må nogen have set hende.
Jeg husker, at det var nat.
Noget af det mest skræmmende for mig den dag i dag ...
... er lyden af fodtrin.
Folk, der går op ad trapper.
Min mor åbnede døren, og der stod tre mænd.
To i SS-uniformer og en uden.
Stikkeren sad på min seng -
og talte jødisk til mig.
Hvad hedder du, lille ven?
Det var ikke et sprog, jeg forstod.
Jeg kiggede op og sagde helt uskyldigt:
"Jeg beklager, men jeg forstår ikke tysk."
Så gik SS.
En ubehagelig hændelse. Man ledte hos Halina og Janina.
Penge skiftede hænder, men faren var aldrig slut.
Lejligheden var blevet opdaget.
Jeg afsluttede min officerstræning og blev placeret i IV-enheden.
Jeg sidder nu på mit værelse i kasernen.
I vores nye id-kort har vi alle en grad.
Min er Löschmeister, korporal.
Obersten holdt en tale for os.
Vi vil genoplive Warszawas brandkorps ånd -
- og gøre det til en disciplineret, militærlignende organisation.
Der er en hemmelig organisation i brandvæsnet, der hedder Skała.
Kommandantens søn forsøger at rekruttere mig.
Chlodna og Mirowskis kaserner -
- hvor den fjerde vagtstyrke befandt sig -
lå lige mellem to dele af ghettoen.
Brandmændene fra Skałas modstandsbevægelse -
- hjalp den jødiske befolkning så godt, de kunne.
Der var jernbanespor her.
Et sted var der et mandehul til et afløb.
Gennem det fik jøderne hjælp.
Inden oprøret fik de våben og ammunition.
Min kære datter.
Der var kun cirka 40.000 jøder tilbage i ghettoen.
Jeg tog af sted i sidste øjeblik og gemte mig hos Miśkiewicz.
Kort efter, den 19. april 1943, begyndte ghettooprøret i Warszawa.
Nogle få dårligt bevæbnede mænd og kvinder -
- holdt stand mod kampvogne og maskingeværer i næsten en måned -
- uden det mindste håb om at redde livet.
For jøderne begyndte det aftenen før påske.
Det var seder.
Aftenen, hvor jøderne fejrer udvandringen fra Egypten.
Derfor handler påsken om frihed.
Her var jøderne ikke bare fanget.
De stod over for en nært forestående død.
Tyskerne havde samlet sig omkring ghettoens mure.
Tropperne var der. De blev støttet af ukrainske tropper.
Togene holdt på stationen, klar til at deportere jøderne.
Og det øjeblik valgte jøderne til at gøre oprør.
Den første dag var opløftende. Det var spændende.
Tyskerne trak sig tilbage fra ghettoen.
Overmennesker. Kæmper. De, der havde hele Tysklands magt.
Og hvad gjorde den lille gruppe af unge jøder?
De tvang dem til at trække sig tilbage.
De var modige. De var opfindsomme. De brugte molotovcocktails.
De brugte håndvåben. De havde et par andre våben.
Og de havde én ting, som tyskerne ikke havde forudset.
De var villige til at kæmpe til døden. De havde intet valg.
De ville alligevel dø på den ene eller anden måde.
Og folk, der kæmper for deres liv og for deres samfund ...
... er villige til at gøre alt for at bevare det.
Ghettoen lå bag mure under oprøret.
Næsten ingen polakker kunne komme ind.
Alligevel er her hemmelige fotografier.
De blev taget indefra.
Det er en filmrulle i lille format med halvruder.
Man kan se, at perforeringen er ødelagt.
- På den ene side. - Hvilket kamera tog billederne?
Jeg tænker Kochmann-kameraet "Korelle K" fra 1932.
Kassetten er på den ene side med kun en spole på den anden.
Hvis det var et kombineret kassettebånd -
- ville det give modstand, når man spolede filmen frem.
Tandhjulet ville så skade perforeringen -
- og forhindre filmen i at flytte 20 millimeter frem.
Man var nødt til at lave et sort billede -
- for at flytte filmen langt nok frem -
så billederne ikke overlapper.
Men hvis man fotograferer i det skjulte -
- kan resultatet blive overlappende billeder.
Det er så lille, at det er let at skjule.
Det kan være i en lomme.
Der er gået en måned, tynget af frygtelige hændelser -
- som kan efterlade dybe spor i unge menneskers sind.
Jeg blev ringet op af enheden om at komme med det samme.
Marysia er vred på mig. Jeg tog hen til ghettoen, ikke hende.
Det, der sker i ghettoen, er det rene helvede.
Mine kolleger taler om jødernes kampgejst.
Om hele det jødiske folks kampgejst.
Tyskerne lider store tab. De tvinges til at tage ghettoen hus for hus.
De skåner ingen fanger. Kampene raser.
Jeg boede i et område, som vi blev tvunget væk fra -
da ghettoen blev skabt.
På en måde overlapper skabelsen af ghettoen -
og min skæbne.
Barndomsbillederne er stadig i mit sind.
Billedet her blev taget af Leszek.
Her var indgangen til ghettoen fra Nalewki.
Her er den brændende bygning. Jeg har markeret den på kortet.
Billedet her blev taget herfra -
og viser dette område.
Billederne her blev taget først.
Det antyder, at det var meningen, at filmen skulle -
dokumentere historien.
Der er sandsynligvis en tysk soldat her.
Han sørger for, at bygningerne brænder helt ned.
Tyskerne brænder hele bygninger ned for at besejre jøderne.
Vi må ikke slukke brandene.
Vi må kun sikre fabrikker, der laver ting til tyskerne -
- og forhindre, at brandene spreder sig til andre dele af Warszawa.
Efter to nætter havde jeg fået nok.
Jeg var så udmattet, at jeg satte mig på træplankerne.
I ti dage i tjeneste klædte jeg mig ikke engang af om aftenen.
Vi var altid midt i ilden.
Det plejer at foregå sådan her:
Tyskerne fortæller, hvilke gader der skal brænde i dag.
Hvilke husnumre.
Vi får besked på at beskytte visse adresser.
Min far er med på billedet her. Det er min far.
Det er noget sært, som jeg ikke helt kan forklare.
En tysk soldat poserer her og kigger jo ind i kameraet.
Der må være sket noget der.
Det var en gråzone.
Det var forbudt at tage billeder.
Men nogle gange vendte tyskerne det blinde øje til.
Grzywaczewskis rolle som fotograf er afgørende.
Han spiller to roller.
Han er en fyr med et kamera -
- der tager billeder med en værnemagtskorporal.
Men han er også en spion -
der smugler billeder ud.
Det vigtige på billedet her er disse vinduer.
Men også bygningen -
på den anden side af gaden.
I stadsarkivet fandt jeg et billede af huset -
der blev taget før krigen.
Man kan se de samme lister her.
Det er samme vindueshøjde.
Kurven på sporvognssporene er tydeligt markeret her.
Billedet her blev altså taget fra hjørnet af den anden bygning.
Det her viser situationen i 1944.
Hele ghettoen er ødelagt.
Men hospitalsbygningerne overlevede.
Godmorgen.
Det var her, han tog billederne.
Han tager en række billeder.
Hvor mange er der? En, to, tre, fire, fem, seks, syv ...
Otte billeder i præcis denne rækkefølge.
Det ved vi, fordi vi har negativerne. Der er en historie.
Det er hemmelige billeder. Ingen tyskere må kende til dem.
Man kan se personernes ansigter. Der går små børn.
Hvordan føles det at vide -
at der ikke er nogen vej tilbage?
Det er svært at forestille sig, men man ser det på billederne.
Se engang.
Lastbilen og vinduerne mødes her.
Sådan er situationen.
Man kan se, at kvinden kommer gående.
Hun vender sig om.
På det andet billede kan man se kanten af hendes albue.
Det forbinder de to billeder.
Og her ...
Her ...
Sporvejen forbindes mere eller mindre på denne måde.
Vi har skabt et kunstigt billede af fire billeder.
For mig er det et farvel til dem, der fanges af Grzywaczewskis blik.
De passerer forbi og forsvinder.
Jøderne, der blev drevet væk af brandene, føres til opsamlingsstedet.
En såkaldt Umschlagplatz.
Sårede og syge henrettes på stedet. Ingen bliver reddet.
Så føres jøderne til en jernbane. De køres til en ukendt destination.
Et tog skubbet af et lokomotiv ankommer til Umschlagplatz.
Da toget ankom, blev folk tvunget op på perronen.
De blev læsset ind i vognene -
og toget kørte med det samme.
Dødstoget kørte østpå hele vejen til Treblinka.
Leszek er tilbage fra sin mission. Han har filmen i kameraet.
Han går en tur med, sin forlovede, Marysia, altså min mor.
Et smukt billede af mine forældre. Det er rørende.
Her er min mor og min fars søster.
Jeg ved ikke, hvem den tredje dame er. Sikkert en veninde.
Faster Danusia, min fars søster.
Se bare kontrasten mellem deres liv ...
Det er forår, for det er april.
... sammenlignet med ødelæggelsen af ghettoen -
og mine forældre.
Det her er et godt eksempel på -
at Warszawa blev delt i to verdener.
De er forbundet topografisk.
Men de var lysår fra hinanden.
Godmorgen. Mit navn er Maciej Grzywaczewski.
Min far boede her under krigen.
Der var en stor stue her. Og det her var gangen til køkkenet.
Der var et badeværelse her. Jeg banker på.
Filmrullen blev fremkaldt herinde.
Herfra kommer man til trappen.
Der var en halv etage her.
Der skjulte lille Roma sig.
En kort tid boede jeg på det lillebitte loft.
Det var oven over køkkenet. Jeg måtte ikke bevæge mig.
Jeg var nødt til at være meget stille.
To tyskere boede her midlertidigt.
En kom om morgenen, satte sig i køkkenet -
drak kaffe og læste avisen.
Roma gemte sig i det lille rum og måtte være meget stille.
Jeg var vist begyndt at læse på det tidspunkt.
Jeg kunne sidde og læse i lang tid uden at larme.
Det reddede mit liv.
For hvis nogen vidste -
- at Grzywaczewski-familien reddede jøder ...
ville familien være blevet dræbt.
Da vi kom tilbage til ghettoen, fik jeg at vide, at brandmændene bar -
- kufferter fulde af tøj, tæpper og nipsgenstande ud.
De siger, at det ikke er tyveri. Ejerne findes jo ikke mere.
Men tyskerne betragter det officielt som plyndring.
De tvinger os til at kæmpe imod det.
Så vi satte hurtigt en stopper for det.
I forgrunden er der tre brandmænd.
Men længere væk i baggrunden -
- er der en tysk soldat, der også tager et billede.
Grzywaczewski viser os en situation -
- der var ret almindelig under holocaust.
Tyskere, der fotograferer deres forbrydelser.
Det her er Nowolipie mod Smocza. Det er billeder fra Stroop-rapporten.
Her er Stroop. Det er general Jürgen Stroop.
JÜRGEN STROOP-RAPPORTEN
Jeg har forbudt kameraer under aktioner i ghettoen.
Men general Krüger gav ordre til at udarbejde en rapport -
der skulle inkludere billeder.
Alt skulle gøres meget hurtigt.
Jeg tror, at SS tog disse billeder.
Rapporten hed: "Ingen jødiske boligområder tilbage i Warszawa".
Den er til Heinrich Himmler, Krüger og undertegnede.
Materialet vil være værdifuldt for historien og for Føreren.
Og for fremtidige forskere i Det Tredje Rige.
For nationalistiske digtere og forfattere.
Og frem for alt som dokumentation af vores anstrengelser.
Alt, hvad den nordiske race og tyskerne gør -
- for at slippe af med jøderne i Europa og i hele verden.
Næsten hver dag ser vi SS-generalen Jürgen Stroop -
- der står i spidsen for hele operationen.
I stedet for at bekæmpe brande tvinges vi til at se ghettoen brænde.
I stedet for at redde folk ser vi hjælpeløst til, mens de lider.
Vi overvåges konstant af det tyske politi og SS.
Det mindste forsøg på at hjælpe nogen vil få alvorlige konsekvenser for os.
Leszek tog billedet herfra.
Grzywaczewski løber en risiko ved at tage billedet.
Han står bag brandmændene.
Brandmanden tættest på kameraet -
kigger helt klart på bygningen.
Men den anden brandmand vender hovedet væk.
De må ikke vise deres følelser.
For nazisterne er situationen god. "Det er sådan, det skal være!"
"Jøderne burde springe, for de er ikke mennesker."
Men brandmændene føler det modsatte indvendigt.
Jøderne, der skjulte sig -
- er nu fanget i bygningerne og bliver brændt levende.
Hele grupper, afskåret af flammerne, flygter op på de øverste etager.
Da ilden når dem -
- prøver de at flygte ved at springe ud fra altanerne.
En hel familie sprang ud gennem et vindue og døde på stedet.
De havde ingen udvej.
Vi måtte ikke hjælpe dem, selv om vi havde midlerne.
Det ligner præcis samme sted. Samme bygning.
Man kan se det på vinduerne. Og balkonerne.
Det her er den samme bygning, som min far fotograferede.
Så tyskerne og min far tog billeder det samme sted.
Og også det her.
Ud fra balkonen at dømme kan det være den samme bygning.
På begge billeder kan man se strømkablet til sporvognen.
Balkonen på tredje sal har de samme hjørnestolper.
På det tyske billede er vinduet til venstre åbent -
- og det til højre er lukket. På min fars billede er det det samme.
Måske var det dét billede, han ikke kunne få sig selv til at tage.
Efter det billede gik Leszek herhen.
Det var her, tragedien fandt sted.
Det var bare en lille ulykke.
Men flere mennesker samledes. En normal menneskelig reaktion.
Det gør de andres tragedie endnu mere tydelig. Der var ingen.
Der var ingen, der kunne hjælpe dem. Der var ingen sådan mulighed.
Ikke fordi ingen ville, men fordi ingen kunne.
De to billeder fortæller hele historien.
Tyskerne samles på dette sted -
- tæt på ligene af dem, der sprang. Det er tydeligt for mig.
Men hvis man ser nøje efter -
kan man se en person her.
Kun hans hoved og skulder.
Det er sandsynligvis jøder, der kommer ud af en bunker -
eller ud gennem porten.
De to situationer er ens.
På den ene side ligger ligene af dem, der sprang ud af vinduet.
På den anden side kommer der levende jøder ud.
Men snart er de også døde.
Under ruinerne af de udbrændte bygninger -
er der stadig jøder i kælderen.
Synet af de mennesker, der bliver slæbt ud derfra -
vil hjemsøge mig for evigt.
De har ikke menneskeansigter. De ligner dyr med tomme blikke.
Deres øjne kniber sammen mod sollyset.
De havde tilbragt uger i mørket i kælderen.
Svage af sult og skræk bevæger deres beskidte og slidte kroppe sig.
De henrettes i hobetal.
De levende kollapser over ligene af de allerede dræbte.
Ghettoen er nu brændt ned til grunden og ligner et stort hav af murbrokker.
En død by. Som om den er ramt af en enorm katastrofe.
Den katastrofe er krigen.
Det, han så i ghettoen, rørte ham dybt.
Man kan mærke det i hans dagbog. Han blev hurtigt voksen.
Han forandrede sig.
Efter mange søvnløse nætter og hårdt arbejde vendte jeg hjem.
Stilhedens dage er kommet, men jeg kan ikke vænne mig til dem.
Jeg er blevet tilbagetrukket.
Jeg har trukket mig ind i stilheden som en snegl i sit hus.
Indeni bar han byrden af det, han havde set.
Han talte sikkert ikke om det.
Vi er nået til slutningen af filmrullen.
Grzywaczewski fotograferer sin forlovede ...
... og tager et selvportræt.
Hvis nogen spørger:
"Hvem var brandmanden Grzywaczewski, der var i ghettoen?"
Så er det korte svar, at han er et vidne.
I en dyb, eksistentiel betydning.
I en dyb, eksistentiel mening.
Halvandet år efter ghettooprøret -
- anførte min farfar, Stanislaw, en gruppe oprørere -
- fra denne lejlighed for at generobre Gestapos hovedkvarter.
Under Warszawa-oprøret gør min far tjeneste som brandmand.
Den dag er et vigtigt vendepunkt. Jeg forsøger ...
Lad os gå.
Kære Roma.
Den 1. august 1944 startede Warszawa-oprøret mod tyskerne.
Dengang var du i Wołomin hos Velgørenhedssøstrene.
Mor nåede hen til mig.
Vi gik gennem flere kældre for at komme til Grzywaczewski.
Tyskerne ødelagde byen på land og i luften.
Oprøret kostede Warszawa omkring 200.000 liv.
Utallige blev såret.
Omkring 80 procent af alle huse blev jævnet med jorden.
I januar 1945 blev den sovjetiske offensiv endelig genoptaget.
Tyskerne forsvandt på en enkelt nat.
Da de sovjetiske tropper ankom, gik vi straks til Wołomin -
- og Velgørenhedssøstrene for at finde ud af, hvad der var sket dig.
Der fik vi at vide, at du var blevet evakueret.
Jeg kom tilbage. Jeg var i Warszawa.
Jeg genkendte slet ikke Warszawa. Den var helt ødelagt.
Fuldstændig ødelagt.
Jeg vidste ikke, hvor mine forældre var, eller om de var i live. Intet.
Så jeg prøvede at finde et sted, der virkede bekendt for mig.
Utroligt nok var en af de bygninger, vi havde boet i -
på den ariske side, stadig intakt.
Så jeg gik ind i bygningen.
Jeg ringede på hos alle dem, jeg kunne.
Næste morgen mødte jeg min far.
Han havde allerede kontaktet min mor.
Så det var slutningen på min saga.
Den jødiske kommission begyndte at efterforske tyskernes forbrydelser -
mod Polens jødiske befolkning.
Det var derfor, man indsamlede materiale.
Trykte kilder, håndskrevne papirer og andet materiale.
De indsamlede også dokumenter såsom fotografier.
Vi ved, at allerede i 1946 havde de fem billeder taget af din far.
Allerede det år, altså i 1946 -
- blev Joseph Kermishs bog "Ghettooprøret i Warszawa" udgivet.
Joseph Kermish var en pioner inden for forskning i holocaust.
Og han inkluderede din fars billeder i sin bog.
Her er nogle eksemplar.
De har værdifulde detaljer på bagsiden.
Beskrivelserne er meget detaljerede.
Der står, hvor og hvilken dag billedet blev taget.
Vi antager, at kun fotografen selv kunne have vidst det.
- Jeg tror ikke, at det er ... - Din fars håndskrift?
Meget interessant.
Jeg tror, at det er Hilary Laks' håndskrift.
Måske tog han billederne med hertil i 1946.
De overlevede alle krigen.
Mine forældre blev gift i 1946 -
og flyttede til Gdańsk.
Min far ville bo i Gdansk. Han ville være sømand.
Han blev uddannet som maritim teknolog.
Han viede resten af sit liv til at arbejde med skibe.
I mellemtiden flyttede Laks-familien til USA -
i 1951.
I slutningen af 1950 fik min far et brev fra Hilary.
Han bad ham sende de billeder -
han havde taget under ghettooprøret.
Da min far rejste med sit arbejde -
- til et skibsværft i Billingham i Nordengland -
- sendte han antageligt de 12 billeder fra ghettoen.
Han troede vel, at det var en sikrere måde for dem at nå USA på.
For at omgå censur af de kommunistiske myndigheder.
Vi var jo under sovjetisk styre dengang.
Alle kontakter med USA blev betragtet som suspekte.
Efter alle de år er Roma det sidste vidne, der levede dengang.
Hun er den eneste, der er tilbage af familien.
Kære Roma.
Billederne skal leve videre som bevis for fremtidige generationer.
Jeg kan arrangere noget med Life eller Post Magazine.
Man kan tjene penge på dem, men jeg vil ikke have blodpenge.
Billederne skal bevares i historiske arkiver.
Sig til, hvor du synes, at vi skal henvende os.
Det her er kopier af de 12 billeder -
- vi modtog i 1992 -
- her på holocaust-museet i Washington.
Efter Hilary Laks døde -
- valgte familien at donere billederne til os.
Vi indså straks, at de var meget unikke.
De 12 billeder blev betragtet som originalerne.
De var de eneste eksemplarer, der fandtes dengang.
Nu er negativerne originalerne.
Der er 33 billeder fra ghettoen.
Manden i midten er helt sikkert Hilary.
Kvinden til højre -
- med hatten og pelskraven er helt sikkert mor.
Det blev sikkert taget, da hun kom til New York.
Leszek var som en bror for hende. De var familie.
Men hun var plaget af minderne fra den svære tid.
Jeg tror, at hun led af posttraumatisk stress.
Jeg husker, at hun lå på hospitalet, muligvis efter et selvmordsforsøg.
Hun orkede ikke minderne fra den tid.
Min kære datter.
Hvis disse erindringer har et formål -
- så er det vel at huske de forfærdelige tider for evigt.
For at minde dem, der blev født i fred og velstand -
- og tror på vores civilisations værdier, om -
- hvad der kan ske igen i fremtiden -
- hvis de tillader sig selv at blive behandlet som hunde.
På en eller anden måde er jeg nået til slutningen af mine erindringer.
Alt, hvad der skete derefter, er allerede i din egen hukommelse.
Mit navn er Dorota Grzywaczewska. Jeg er Leszeks datter.
- Vi kan tale engelsk, hvis du vil. - Hvad foretrækker du?
Hele fotoalbummet er til dig.
Zbigniew Leszek Grzywaczewski.
Det her er Warszawas ghetto.
Ghettooprøret.
- Det ville jeg ikke huske. - Det ved jeg.
- Leszek ... - Genkender du Leszek?
- Ja. - Genkender du ham?
Leszek og hans familie gjorde det muligt -
for mig og mine forældre at overleve.
Det er et smukt billede.
- Sikke en smuk mor, du havde. - Tak.
Jeg går ud fra, at hun ikke er i live.
- Hun døde for 11 år siden. - Det gør mig ondt.
- Undskyld mig. - Det er okay.
Det husker jeg.
Ja.
Jeg har brugt en stor del af mit liv på at prøve at glemme alt det her.
For mig er det her min familie.
Det er min historie.
Det er de mennesker, jeg ved, er døde.
Vi må huske det. Det er en del af vores historie.
Det er ikke bare en del af jødernes historie.
Hvis vi ikke husker det, kan det ske igen.
Vi må huske det. Husk jeres egen historie.
Jeg har fået nok.
Alle familier har en historie. I er min historie.
Men det er ikke kun min historie.
Det er også Polens historie.
Det er delvist USA's historie, fordi vi er her.
Delvist på grund af det her.
Tekster: Helle Cathrine Østergaard Iyuno