Downloaded from YTS.BZ
TENTO FILM OBSAHUJE POPISY SEXUÁLNÍHO ZNEUŽÍVÁNÍ NEZLETILÝCH
Official YIFY movies site: YTS.BZ
TY MOHOU BÝT PRO NĚKTERÉ DIVÁKY ZNEPOKOJIVÉ
V ROCE 2002 BYLA 14LETÁ ELIZABETH SMARTOVÁ UNESENA VE SPÁNKU ZE SVÉHO POKOJE
JEDINÝM SVĚDKEM BYLA JEJÍ DEVÍTILETÁ SESTRA MARY KATHERINE
Pokud tě teď Elizabeth poslouchá, co bys jí vzkázala, Mary Katherine?
Že se mi stýská a taky že ji všichni máme rádi.
Nechápu, proč by ji chtěl někdo unést.
Bylo mi devět, když Elizabeth unesli.
Chyběla mi její přítomnost.
Měla jsem k ní nejblíž.
ELIZABETHINA SESTRA
Asi chcete vědět, jestli jsem se s tím vyrovnala.
Ale je to běh na dlouhou trať.
5. ČERVNA 2002
Ten večer jsme se s Elizabeth pomodlily a šly spát.
Pak už jen vím,
že v pokoji stál muž
a říkal Elizabeth, že když bude křičet, zabije ji.
Zkoprněla jsem.
Nechápala jsem, že se to opravdu děje.
Nakonec jsem sebrala odvahu a řekla rodičům, že Elizabeth zmizela.
Že přišel nějaký muž a unesl ji.
Nejhorší noční můra každého rodiče.
Čtrnáctiletou dívku z Utahu unesli z pokoje, když rodina spala.
Jak se to mohlo stát v jejím vlastním pokoji v zámožné čtvrti?
Kam se Elizabeth Smartová poděla?
Ten případ uchvátil celou zemi.
Úřady zahájily celostátní pátrání.
Byl to příběh jako vystřižený z Hollywoodu.
Dnešek přinesl nečekaný zvrat.
Policie se nadále zaměřuje na rodinné příslušníky.
Policie nevěřila, že říkáme pravdu.
Jako rodina jsme nehodlali spoléhat jen na státní orgány.
Někdo něco určitě ví.
Něco ve mně mi říkalo, že je Elizabeth pořád naživu.
Musel jsem dceru najít.
Chtěla jsem mít při pokusu o útěk jistotu, že to vyjde.
Byla jsem připravená udělat cokoli, abych se dostala pryč.
ÚNOS ELIZABETH SMARTOVÉ
Jako otec máte svoje dítě chránit
a nedopustit, aby se mu něco stalo.
Ale mně se to nepovedlo. Neochránil jsem ji.
Musím na to pořád dokola myslet.
Pamatuju si, že bylo 3:58.
Do ložnice přišla Mary Katherine, že prý někdo unesl Elizabeth.
Řekl jsem jí, že se jí asi jen něco zdálo
a Elizabeth bude někde v domě.
Ale jak jsme procházeli pokoj po pokoji, nervozita v nás stoupala.
V kuchyni byla v síti v okně díra.
A okno bylo dokořán.
Manželka křičela, ať zavolám policii.
Pátého června mi brzy ráno zapípal pager.
Ve čtvrti Federal Heights unesli mladou dívku.
K únosu dítěte přímo z pokoje dochází opravdu výjimečně.
Takže jsem věděl, že tam musím rychle jet.
Dorazil jsem na místo činu.
Kapitán mě informoval.
Elizabeth Smartová byla čtrnáctiletá dívka.
Hrála na hudební nástroj a chodila do kostela.
Podle rodiny ji někdo uprostřed noci unesl z pokoje.
Okno bylo otevřené.
Síť někdo prořízl.
A venku stála u zdi židle.
Na první pohled mi přišlo, že to nebude mít dlouhé trvání.
Že do 48 hodin budeme mít odpovědi.
Spletl jsem se.
Dnes v noci kolem druhé hodiny
zřejmě došlo k únosu z jednoho domu tady ve Federal Heights.
Když se zpráva roznesla, zavládl strach.
Ze Salt Lake City Nicea DeGeringová pro zprávy v 11.
Pamatuju si svou úvodní reportáž.
„Ve Federal Heights se pohřešuje holčička,
kterou uprostřed noci unesli z jejího pokoje.“
Vím, že mě ta slova samotnou šokovala.
Federal Heights patří k nejluxusnějším čtvrtím Salt Lake City.
Stojí tu nádherné domy.
Pevnou součástí života místních je mormonská víra.
Tady byste zločin nečekali.
Vím, že mě napadlo, jestli to byl opravdu únos.
Zavolal mi můj bratr Ed, že mám přijet, že potřebuje pomoc.
Pamatuju si, že jsem vešel do dveří.
Ed přišel ke mně.
Vypadal, jako by ho protáhli mlýnkem na maso.
Elizabeth, jestli mě slyšíš,
děláme, co je v našich silách, abychom ti pomohli.
Máme tě rádi.
Chceme, aby ses nám vrátila živá a zdravá.
Elizabethina matka Lois…
byla v obýváku spolu s rodinou a přáteli.
A z jejího nářku a pláče
se svíralo srdce.
„Kde je moje dcera?“
8 HODIN OD ÚNOSU
Hned na začátku jsme zřídili telefonní linku na tipy.
Celkem jich od veřejnosti přišlo asi 40 tisíc.
A tak jsme sestavili tým ze stovek vyšetřovatelů.
Můžete mě parádit, jak chcete, ale lepší už to nebude.
Zajeli jsme do školy a kontaktovali Elizabethiny přátele.
Šetření neodhalilo žádného přítele, pochybné známosti ani drogy.
Elizabeth Smartová byla typická čtrnáctiletá mormonská dívka.
Žila normální život v klidné čtvrti.
Všichni v sousedství Elizabeth znali.
A kolem půl páté už byli všichni sousedé na nohou.
Zvládá někdo první pomoc a lezení po skalách?
Místní drží pospolu,
takže neváhali všeho nechat a zapojit se do pátrání.
Proč jste tady?
Mám Eda a Lois ráda, je to moc milá rodina.
Můj fešák manžel.
HLAS LOIS SMARTOVÉ
Náš dům stojí v kopcích.
Radost a štěstí.
S Lois jsme tam celá rodina žili asi osm let.
Měli jsme šest dětí. Čtyři kluky a dvě holky.
Ahoj, mami.
Ahoj, Elizabeth.
Elizabeth byla naše první dcera.
Ráda soutěžila.
Hlavně s bratry.
Měla opravdu neobyčejnou vnitřní sílu.
DEN DRUHÝ
Úřady dnes ve čtvrtek 6. června vyhlásily celostátní pátrání.
Dnes ráno pokračuje pátrání po unesené dívce z Utahu
Elizabeth Smartové.
Nevinnou dívku unesli z místa, kde měla být v naprostém bezpečí.
Dnes policie v Salt Lake City vyhlásila odměnu.
Za Elizabethin návrat nabízí čtvrt milionu dolarů.
Strhlo se mediální šílenství.
CBS News.
- Fox News. - NBC News.
Takže na policii byl vyvíjen velký tlak, aby případ vyřešila co nejdřív.
Důkazů bylo poskrovnu.
Ale únos viděla svědkyně.
Devítiletá sestra Elizabeth Smartové Mary Katherine.
V devíti letech jsem moc nechápala, co se děje.
Věděla jsem jen, že je sestra pryč, a hrozně jsem se bála.
Dělaly jsme všechno spolu.
Byla můj vzor.
Občas jsme se hádaly, hlavně proto, že jsem byla bordelářka.
Ale když jsem mohla, nehnula jsem se od ní.
Vypadalo to, že klíčem k nalezení Elizabeth bude právě Mary Katherine.
Traumatický zážitek zanechává v paměti stopy.
Tak jsme ji chtěli vyslechnout v kontrolovaném a bezpečném prostředí.
Ten muž řekl: „Ticho.
Když budeš křičet, zastřelím tě. Ale když budeš potichu, neublížím ti.“
Zněl ti jeho hlas povědomě?
Jo.
Povíš mi, kde jsi ho už slyšela?
Nevzpomínám si.
Mary Katherine uvedla, že jí ten hlas připadal povědomý.
Nevěděla, komu patří, ale znala ho.
Na první pohled vypadají Smartovi jako normální šťastná rodina.
Ale statisticky bývá pachatelem takovéhoto zločinu většinou rodič
či rodinný příslušník.
Tak jsme je začali důkladně prověřovat.
Předvolali jsme si je.
A podrobně je vyslechli.
A pár věcí nás na jejich výpovědích zarazilo.
Prý nechali omylem vypnutý alarm.
A pak to okno.
Při prvním ohledání jsem venku na zdi nenašel žádné škrábance.
I při stoupnutí na židli zanecháte stopy.
Já žádné neviděl.
Podle mého prvotního odhadu tamtudy dovnitř pachatel nevnikl.
Možná to bylo zinscenované.
Někdo síť prořízl až potom, ale oknem neprolezl.
Tak jsme prohledali dům.
Hledali jsme jakýkoli důkaz, že dívce někdo ublížil.
Nebo někde v domě ukryl její tělo.
Máme na oddělení skvělého psa.
Jmenuje se JJ. Spoléhali jsme na něj.
Zachytil Elizabethinu stopu.
Vyšel zadem ven a pak nahoru mezi stromy.
Došel až nahoru k té slepé ulici
a pak stopu ztratil.
Předpokládal jsem,
že ji nejspíš odvezli autem.
Spekuluje se, že to mohl být někdo z rodiny.
Policie potvrdila, že rodině zabavila 12 počítačů.
Bombardovali jsme policii dotazy.
Byl to někdo z rodiny? Prověřujete rodinu?
Chci vám všem poděkovat za pomoc. Ani nevíte jak moc.
Vím, že ji najdeme jedině společně.
Ta představa, že k nám někdo přišel a vzal nám ji, je strašná.
Udělal bych cokoli, abych ji zase držel v náručí.
Zpočátku všichni se Smartovými soucítili.
Ale to se rozhodně změnilo.
Lidé sledovali Eda, když mluvil v televizi,
a tvrdili třeba, že mu při pláči netečou slzy.
Veřejnost měla pocit, že možná něco tají.
Může v tom mít prsty?
Na tom případu něco nehraje.
Jako reportér kladete dobré otázky, ale řada jich zůstává nezodpovězená.
Nezní to věrohodně.
Pachatel se zřejmě v domě vyznal a věděl, kde ji najde.
Elizabethina otce podrobili testu na detektoru lži.
Někdy dítě zabijí jeho vlastní rodiče.
Vznikaly různé teorie.
Podle jedné ji Ed zabil a těla se zbavil.
Volala mi moje žena Lois, a když jsem přijel…
tak…
Viděl jsem, jak jí vyhrkly slzy.
A řekla něco v tomhle duchu:
„Policie nevěří, že říkáš pravdu.
Myslí si, že něco skrýváš.“
V šoku jsem se celý roztřásl
a nedokázal to ovládnout.
Já s tím neměl absolutně nic společného.
Otec mi řekl, že jestli se neuklidním, nechá mě hospitalizovat.
Tak mě vzal do nemocnice.
Dali mě na psychiatrické oddělení, kde jsem celou noc probrečel.
Když se vám ztratí dcera, je to otřesný zážitek.
Slyšíš to, Elizabeth?
A když se pak ještě dostanete do hledáčku policie…
Neměl jsem slov.
Pátrání po čtrnáctileté Elizabeth Smartové z Utahu
se dál soustředí na členy její rodiny.
Prověřte všechny. Udělejte, cokoli je třeba.
Podle týdeníku Newsweek její otec Ed Smart na polygrafu prošel,
výsledek jeho bratra Toma byl ovšem nejednoznačný.
Měl jsem tři bratry.
Tom byl tak trochu outsider
a pořád lítal v malérech.
Hraje na harfu jako anděl a jezdí na koni jako kovboj.
Je to úžasná holka.
Je podezřelé, že neprošel přes detektor lži?
Rozhodně ano.
Někdy se bratři navzájem nemusí.
Nechápejte mě špatně.
- Naše rodina… - Máme se rádi.
Jako žádní jiní bratři na světě.
Pár kameramanů se mě ptalo, jestli je Tom v pořádku.
Že prý působí divně a hrozně nervózně.
- Musíme běžet. - Dobře.
- Díky moc. - Moc vám děkuju. Hodně štěstí.
Vzal jsem si ho stranou.
„Hele, Tome, spousta lidí z médií má pocit, že něco skrýváš.“
Věřím, že ten únosce…
že to není vůbec špatný člověk a…
A celá rodina už tomu nějakou dobu věříme
a částečně se utěšujeme tím,
že jde o někoho… kdo má Elizabeth rád.
Všichni máme problémy…
Ať ji unesl kdokoli…
Vyrvalo nám to duši z těla,
ale chápeme, že každý má problémy.
Je to v mnoha ohledech dojemný příběh,
protože v jeho středu stojí krásná nevinná holčička.
Každý má problémy.
Každý, kdo si ten rozhovor pustí, si řekne, že mi šplouchá na maják.
A že jsem to možná udělal.
Když jsme odtamtud odcházeli,
žena mi řekla, že jsem potopil celou rodinu.
Naši rodinu, mámu, tátu i ostatní spojuje jedna vlastnost.
A tou je monomanické chování.
Vlastně se chorobně upínáme na jednu věc.
V situaci, jako je únos,
vám nezbývá než dál pátrat, pročesávat okolí a zpovídat lidi.
Po několika takových dnech beze spánku…
se psychicky zhroutíte.
Na detektor lži jsem šel skoro po šesti dnech.
Měl jsem už i slyšiny.
Ale hlavní bylo najít Elizabeth.
Nečekali jsme, až nám řeknou, jestli jsme prošli.
Proč taky? Věděli jsme, že jsme nevinní.
V těchto případech se obvykle prověřuje i rodina.
Je to pro ně velký nápor na psychiku.
Ale jejich alibi seděla.
A v analyzovaných e-mailech ani v zabavených počítačích
jsme nenašli nic podezřelého.
Bylo zarážející,
jak dlouho policii trvalo nás vyloučit.
Jakmile padlo podezření na nás,
lidí, kteří nám chodili pomoct s pátráním, výrazně ubylo.
Zájem rapidně klesl.
Podle mě si ti novináři ani neuvědomovali, co způsobili.
Ale pokračovali jsme dál.
Nevzdávali jsme to.
Pak nám volali.
Nedaleko Velkého Solného jezera se u dálnice 80 našly ostatky.
Obětí byla žena.
Zavolal jsem Edovi a Lois, že nemáme nic potvrzené,
ale mohla by to být Elizabeth.
Tělo té dívky shořelo na troud.
Takže ji nebylo možné identifikovat.
Snažil jsem se si tu hrůzu nepřipouštět,
dokud se to nepotvrdí.
Podařilo se nám potvrdit, že se nejedná o Elizabeth.
Ale o jinou nebohou oběť.
Strašlivě se mi ulevilo.
Ale hlavou mi pořád běželo, kde asi je a co se s ní děje.
Mluvil jsem s Edem a Lois každý den. Byli silní.
V rodině jsme také zažili tragickou ztrátu,
takže jsem částečně chápal, čím si Ed s Lois procházejí.
Bylo hrozné vidět, jak se trápí.
Elizabeth, jestli nás posloucháš, máme tě moc rádi.
Nezapomněli jsme, chceme tě tady a nepřestaneme, dokud se nevrátíš domů.
Ta nevědomost je na tom nejhorší.
Čím si prochází? Jak to zvládá?
Co můžu udělat, aby se konečně našla?
DEN DEVÁTÝ
Klíčovou osobou případu je devítiletá sestra.
- Hraje se o čas. A ten pořád běží. - Přesně tak.
Policie chtěla, abych s nikým nemluvila,
protože by to mohlo ovlivnit moje vzpomínky.
Takže jsem si připadala jako na opuštěném ostrově.
Chtěla jsem vědět víc a zkoušela odposlechnout, co se stalo.
Ale posílali mě pryč.
Snažila jsem se vzpomenout si, kdo byl ten únosce.
Ten hlas už jsem někde slyšela.
Ale nemohla jsem přijít na to, kde.
Chtěla jsem pomoct.
Udělat aspoň něco.
Několikrát mě vyslýchali.
Dokonce zkoušeli i hypnózu.
Ale všichni na mě tlačili.
Abych s nikým nemluvila.
Abych jim sdělila každičký detail.
Malé dítě tohle nemůže unést.
Mary Katherine byla v nelehké pozici.
Byla vyděšená,
ale taky věděla jistě, že ten hlas zná.
Rodina proto sepsala seznam všech, kteří je v poslední době navštívili.
Chodilo k vám hodně lidí?
Měli jsme tam nějaké řemeslníky.
Několik lidí jsme si chtěli prověřit důkladněji.
Včetně Richarda Ricciho.
Richard Ricci byl řemeslník.
Pracoval u Smartových.
A podle našich zjištění se s Edem přeli o nevyplacenou mzdu.
Dostali jsme povolení k domovní prohlídce.
Našli jsme u něj nějaké šperky Lois Smartové.
Tak byl zadržen a vyslýchán.
Kdy jste byl u nich doma naposledy?
V dubnu…
Povězte mi, co víte o tom únosu.
- Nic. - Blbost.
Za posledních čtrnáct dní tu o tom únosu musel slyšet úplně každý.
Nechci vás nachytat. Neříkám, že jste to udělal.
Jenom mi povězte, co víte ze zpráv.
- Nebo z novin. - Prý se k nim někdo vloupal.
- Dobře. - Vzal Elizabeth.
Dobře.
A já jsem teď hlavní podezřelý.
Uběhly týdny a my stále neměli odpovědi. Mohl by ten muž vědět, kde je Elizabeth?
Hlavním podezřelým v případu Smartových se stal muž s bohatou trestní minulostí.
Richard Ricci měl za sebou násilné trestné činy.
Při přepadení lékárny postřelil mého kamaráda od policie.
MUŽE ZE SALT LAKE VINÍ Z VLOUPÁNÍ A STŘELBY
Netušil jsem, že je Richard zločinec.
Doporučila nám ho církevní zprostředkovatelna práce.
Takže mě to šokovalo.
Tento bílý Jeep Cherokee z roku 1990,
který dal Ed Smart Richardu Riccimu za výpomoc,
zůstává potenciálním klíčovým důkazem.
Zjistili jsme, že v době únosu Elizabeth Smartové
Jeep ujel poměrně velkou vzdálenost.
V řádu stovek kilometrů.
Takže tu noc, kdy ji unesli, nebo druhý den jel někam daleko.
Ale nedokázal ten počet kilometrů nijak rozumně vysvětlit.
Odvezl ji Richard někam v tom autě
a zavřel ji na místo, odkud se nemůže dostat?
Někdo ho údajně tou dobou viděl vykládat z auta nářadí na kopání.
Ukryl tělo tak, že ho pohřbil?
Kdybyste tam byl a ona se probudila, co byste dělal?
Tohle vám tady fakt vykládat nebudu.
Policie si prý byla na 99,9 % jistá, že to byl on.
Zapadalo to do sebe. Dávalo to smysl.
Jenže podle jediné očité svědkyně to Ricci nebyl.
Nedovolili mi sledovat zprávy.
Ale jednou jsem v televizi zahlédla reportáž o možných podezřelých.
Objevila se tam fotka Richarda Ricciho.
Policie podezírá muže…
Dělal na domě hodně práce.
Vždycky byl moc milý.
Byla jsem si jistá, že on tu noc u nás v pokoji nebyl.
Richard Ricci mou sestru v červnu 2002 neunesl.
Mary Katherine byla přesvědčená, že to nebyl Richard Ricci.
Ale policie neměla pochyb, že je Ricci hlavní podezřelý.
Mary Katherine spala. Byla otupělá.
Z výpovědí vyplývá, že měla během únosu zavřené oči.
Možná si jenom neuvědomila, že to byl Ricci.
Úpěnlivě Richarda prosím,
aby prokázal svou nevinu, nebo nám řekl, kde Elizabeth je.
Já…
Naše rodina si prošla peklem.
Rád bych, aby už bylo po všem.
24. ČERVENCE 7 TÝDNŮ OD ÚNOSU
Když nám řekli o Riccim, vypadalo to, že vyšetřování pokročilo.
Jenže 24. červenec nás vyvedl z omylu.
Někdo se pokusil vloupat do domu tety a strýce Liz Smartové.
V pokoji její 18leté sestřenice někdo prořízl síť v okně.
Detektivové se teď usilovně snaží zjistit, kdo to udělal a proč.
Na místě činu jsem mimo jiné zjistil,
že pod oknem stojí dvě židle.
Úplně stejně byla umístěná židle u domu Elizabeth.
Ta podobnost byla šokující.
Kolik lidí se pokouší vloupat někomu do domu a někoho tam unést?
Jak spolu oba případy souvisí? Proč naše rodiny?
Mohl to být stejný pachatel se stejným modem operandi.
Nebo někdo, kdo o té židli u Elizabeth věděl
a chtěl si z rodiny vystřelit nebo krutě napodobit pachatele.
Tomu jsme nevěřili,
protože o té přistavené židli u Elizabeth veřejnost nevěděla.
Takže nemohlo jít o nějaký zvrácený žert.
Jelikož Richard Ricci v té době seděl ve vězení
a Mary Katherine popírala, že by to byl on,
samozřejmě jsem začal pochybovat, jestli mají toho pravého.
Richard Ricci byl opravdu záhada.
Měl spoustu příležitostí se očistit, ale neudělal to.
Neřekl nám, jak najel ty kilometry.
Neměli jsme proti němu žádné přímé důkazy
a zoufale jsme se snažili najít Elizabeth.
Předvolali jsme si ho i s právníkem a nabídli mu,
že když nám poví, kde byl a co dělal s tím Jeepem,
a nepůjde o vraždu nebo únos, nabídneme mu imunitu.
To si podle vás mám vymýšlet?
- Ne, nechci, abyste si vymýšlel. - Tak mi sakra věřte.
Až moc věcí tu nehraje.
Tak sakra zjistěte, kdo to udělal.
Když jsme mu u výslechu nabídli imunitu,
s právníkem si vzal čas na rozmyšlenou.
Pak mi zavolali:
„Richarda právě převezli do nemocnice.
Zkolaboval v cele a nevypadá to dobře.“
Muž podezřelý z únosu Elizabeth Smartové podle policie v Utahu zemřel.
Dostal ve vězeňské cele mrtvici nebo aneuryzma.
Jaká tajemství si odnesl do hrobu?
Hrozně mě to naštvalo.
Náš nejpravděpodobnější pachatel zemřel.
Všechno, co věděl, si vzal s sebou.
Dostalo nás to do slepé uličky a bylo to velmi náročné.
Jako policista si kolem sebe postavíte ochrannou zeď
a ta moje se začínala drolit.
Začal jsem se v Elizabethině případu příliš emocionálně angažovat.
Cory mi zavolal, že Richard měl aneuryzma.
Úplně nás to ochromilo.
Jestli jí něco udělal, možná se to nikdy nedozvíme.
Pořád jsem Edovi a Lois říkal, ať to nevzdávají.
Ale upřímně řečeno
jsem šťastnému rozuzlení případu moc nadějí nedával.
Vypadalo to jako prohraná bitva.
Ale něco ve mně mi říkalo, že je Elizabeth pořád naživu.
Jednu neděli jsme se vrátili z kostela
a s Lois jsme se posadili a četli dopisy, které nám přišly.
Pak jsme usnuli.
Zdálo se mi, že se nám Elizabeth vrátila.
Panebože.
Už je po všem.
Je tady a je v pořádku.
Byl to tak nádherný pocit, že mě zaplavila euforie.
Kdybych mohl mít v životě jediné přání,
přál bych si, aby se Elizabeth vrátila domů.
Při představě, že si někde prochází čertvíčím,
jsem si řekl, že to prostě nemůžeme vzdát.
Salt Lake City působí jako město mormonů,
ale najdete tu i alternativní scénu.
Tehdy se často pořádaly undergroundové taneční párty.
A kolem roku 2002
se každý druhý víkend konala párty u někoho doma.
Samozřejmě se tam pilo.
Kouřila se tráva, pil čaj z lysohlávek
a populární bylo tenkrát i LSD.
Byl to docela typický večer.
A pak přišli ti tři lidé.
Muž a dvě ženy v bílých hábitech.
Ty ženy měly šátek přes obličej, takže jim byly vidět jenom oči.
Ta mladší je měla šedomodré.
Po sestřině únosu jsem se bála chodit spát.
Táta mě vždycky musel uložit,
a než přišel, četla jsem si,
nebo jsem dumala nad tím, kdo mohl unést Elizabeth.
Jeden večer, čtyři měsíce od jejího únosu,
jsem listovala Guinnessovou knihou rekordů.
A nějakou náhodou…
mi v tu chvíli…
vytanulo na mysli jméno.
A já v tu ránu věděla,
že ten člověk byl v červnu 2002 u nás v pokoji.
To on unesl Elizabeth.
Potkat někoho v hábitu nebylo nic neobvyklého.
Kladl se důraz na sebevyjádření.
„Pojďte dál. Odkud jste? Co tu děláte? Dáte si něco k pití?“
Ten chlap řekl, že on si něco dát může, ale dámy ne.
Vyzařovala z něj autorita a pocit nadřazenosti.
Obrátil jsem se na mladší ženu po své pravici.
„Co tady děláš? Ten chlap…
Ten muž, se kterým jsi přišla, působí trochu panovačně.“
A ta starší žena odvětila něco v tom smyslu,
že s ní mluvit nesmím.
Dost příkře, takže jsem to vzdal.
Ať si dělají, co chtějí.
Připadali mi jako exoti.
ZÁŘÍ
5. ČERVNA
DEN PRVNÍ
Můžeme začít?
Jo.
V létě 2002 mi bylo 14.
Hrozně jsem se těšila, že budu mít druhý stupeň za sebou.
Když se ohlédnu, vybaví se mi spousta šťastných vzpomínek a radosti.
Z té noci se mi vybavuje mužský hlas.
„Držím ti na krku nůž. Buď zticha.
Vstaň a pojď se mnou.“
Byla jsem k smrti vyděšená.
Ublíží mi? Zabije mě?
Doufala jsem, že se rodiče probudí, ale nikdo nepřišel.
Vyvedl mě pryč zahradou.
Vydali jsme se po stezce a já si říkala, kam mě to vede.
Tolik jsem se bála, že jsem se ani nepokusila utéct.
Zeptala jsem se ho, jestli mě znásilní a zabije.
Byla jsem přesvědčená, že to má v plánu.
A chtěla jsem, aby to udělal co nejblíž od našeho domu,
aby mě rodiče našli.
On se hrozivě usmál.
Podíval se na mě a řekl, že teď mě ještě neznásilní ani nezabije.
A pak jsme došli k takovému shluku stromů.
A ze stanu vyšla žena.
Ten muž vykřikl jméno Hephzibah
a ona ke mně přišla a objala mě.
Nikoho jako ona jsem nikdy nepotkala.
Měla na sobě dlouhou tuniku a přes vlasy závoj.
Zula mi boty
a začala mi omývat nohy.
Pak mi zkoušela rozepnout pyžamo.
Vím, že jsem si chytila knoflíky.
A ona prý: „Když tě nepřevleču já, řeknu jemu a on to z tebe strhne.“
Dala mi stejný hábit, jako měla na sobě ona.
Moje pyžamo a kalhotky si vzala, vstala a ze stanu odešla.
Pamatuju si pocit,
že se blíží můj konec.
Brečela jsem.
Bála jsem se.
Pamatuju si doslova, co řekl.
Prý: „Tímto tě pojímám za svou ženu
před Bohem a jeho anděly jako mými svědky.“
Vykřikla jsem „ne“.
Podíval se na mě a povídá:
„Jestli ještě někdy takhle zakřičíš, zabiju tě.
Jestli ti to pomůže, můžu ti zalepit pusu lepicí páskou.“
Snažila jsem se mu vysvětlit, že to není v pořádku.
Že mě nemůže jen tak unést a pak si mě vzít.
Není to legální. Bylo mi teprve 14.
A on na všechno odpovídal stejně.
„Je čas naplnit naše manželství.“
Napadlo mě, že když to budu zdržovat,
někdo mě zachrání.
Ale on mě povalil na zem.
Vedla jsem tak nevinný život.
Myslela jsem si, že když se otočím na břicho,
nebude mě moct znásilnit.
Bylo jedno, co jsem udělala.
Stejně mě znásilnil.
Vím, že mě to hrozně bolelo.
Prosila jsem ho, ať toho nechá.
A když skončil,
vstal, usmál se, jako by se nechumelilo,
a vyšel ven.
Já zůstala ležet na zemi.
A pak…
Vybavuje se mi ta strašná fyzická bolest.
Když jsem se podívala dolů, po stehnech mi stékala krev.
A pak jsem asi omdlela.
Najednou jsem totiž cítila něco kolem kotníků.
Ale vím, že jsem ho prosila, aby mě nepoutal,
že neuteču.
A on prý že to ví, ale nechce mě vystavovat pokušení.
Ten muž, co mě unesl, vypadal jako Rasputin.
Říkal, že se jmenuje Emmanuel David Isaiah.
A ta žena se jmenovala Hephzibah Eladah Isaiah.
A měli vlastní svaté knihy.
KNIHA EMMANUELA DAVIDA ISAIAHA
Prý jim Bůh přikázal unést sedm mladých dívek.
A já byla první.
Moje sestra prý nejspíš taky skončí jako jedna z jeho žen.
Nebo moje sestřenice Olivia.
Zděsila jsem se.
Přemýšlela jsem, jestli už jsou naši vzhůru.
Jestli už vědí, že jsem zmizela.
Jestli už spolužáci dostali vysvědčení.
Vyrůstala jsem ve velmi pobožné domácnosti.
Ani nevím, kolikrát jsem slyšela, že nemám mít sex před svatbou.
Ale nikdo mi nevysvětlil rozdíl mezi dobrovolným stykem,
intimitou a znásilněním.
Hrozně jsem se styděla.
Připadala jsem si špinavá.
Bála jsem se, že kdyby rodina věděla, co se mi stalo,
nebudou mě chtít zpátky.
Možná bude lepší, když mě už nenajdou.
Úřady dnes vyhlásily celostátní pátrání.
Dívku pomáhají hledat tisíce dobrovolníků.
Debbie Norrisová…
Později Emmanuel nosil novinové články nebo plakáty o tom, že se pohřešuju.
Vím, že mi řekl, že mě hledá celé město.
Že je moje fotka v každé výloze.
Ale nikdy mě nenajdou, protože mě má on.
Jednoho dne jsem zničehonic zaslechla svoje jméno.
Elizabeth!
Jenom slabě, ale i tak jsem to slyšela.
Emmanuel mě vzal do stanu a vytáhl nůž.
Prý jestli sem někdo přijde, tímhle nožem ho zabije
a bude to moje vina.
Volání bylo slyšet jenom párkrát.
A pak utichlo a už jsem ho neslyšela.
Často jsem se probudila a on mě znásilňoval.
Předtím jsem se nikdy nedržela s klukem za ruku,
a teď mě někdo několikrát denně znásilňoval.
Potom se asi tři čtvrtě hodiny modlil.
Pomocí Boha ospravedlňoval svoje činy.
Ale ze všeho nejvíc miloval moc.
Pocit, že má všechno pod palcem.
Dennodenně mě ponižoval.
A ta žena, Hephzibah, mu přizvukovala.
Když se mnou chodil k potoku, odkud jsme brali vodu,
držel mě na laně a vodil mě jako psa.
Musela jsem pít jedno pivo za druhým, dokud jsem se nepozvracela.
A on mě tam nechal ležet s tváří ve zvratcích.
Hodně mi vyhrožoval.
Když ho prý neposlechnu,
tak mě zabije.
A když ne mě, tak moji rodinu.
Přemýšlela jsem, co asi naši dělají.
V duchu jsem viděla mámu,
jak prohledává okolí ve svém zlatém kombíku.
Dobré ráno, Edwarde.
Táta měl zase vždycky…
nevím, takovou jiskru v oku.
Dávalo mi to pocit, že jsem výjimečná.
Snažila jsem se vzpomenout si na všechno.
A uchovat si vzpomínku na ně navždy.
Došlo mi, že mám důvod, proč to přežít.
5. ČERVNA
12. ŘÍJNA
4 MĚSÍCE OD ÚNOSU
S Lois jsme si večer vyšli.
A když jsme se vrátili,
Mary Katherine nám řekla, že asi ví, kdo to udělal.
Prý to byl Emmanuel.
Jaký Emmanuel?
Volal mi Ed.
Prý ať se podržím. Mary Katherine ví, kdo to byl.
Emmanuel.
Tak říkám dobře. Ale kdo je Emmanuel?
Říkala jsi, že jsi ho potkala na ulici. Víš, kde přesně?
V centru. Tam, jak chodí hodně bezdomovci.
Rok předtím Lois vzala děti do centra.
A ony viděly jednoho muže bez domova, jak tam hlásá slovo Boží.
A kdy jsi toho muže viděla pak?
Asi když přišel k nám domů.
Lois mu na mě dala vizitku, kdyby náhodou potřeboval práci.
A tak mi ten člověk pomáhal na domě.
Přišlo mi to jako zlomový okamžik.
Popravdě to byl důvod k radosti. Na něco jsme přišli.
Byl u vás v pokoji Emmanuel?
Nejsem si jistá. Možná.
Nejsi si jistá, ale možná ano?
Mary Katherine znovu vyslechli.
Ale její tvrzení, že únoscem byl Emmanuel,
mezi vyšetřovateli popravdě vyvolávalo pochybnosti.
Bylo založené na hlasové identifikaci.
Takový důkaz se nepovažuje za příliš spolehlivý.
Emmanuel navíc s rodinou strávil jen pár hodin,
a to před mnoha měsíci.
Takže panovala obava, že její vzpomínky nemusí být přesné.
Nevíme jistě, koho Mary Katherine viděla ani jestli to ona sama ví.
Myslí si, že přichází s novou stopou nebo převratným zjištěním,
ale tak to není.
Co víc proboha ještě potřebujete?
To dítě bylo v tom pokoji
a sledovalo, jak jí unesli sestru.
A za vámi přijde s tím, že to podle ní byl tenhle.
Nepřesvědčila mě.
Emmanuel nefiguroval na žádném seznamu prověřovaných lidí.
Byl u nich jen jednou asi na tři hodiny a pak se ani nevrátil pro výplatu.
Ale začali jsme to prověřovat.
Hlavně když nás to dovede k Elizabeth.
Policie přizvala portrétistku.
Mluvili jsme o tom, jak ten muž vypadal.
A ona ho mezitím kreslila.
Doufal jsem, že když tu podobiznu zveřejníme,
Emmanuela najdeme.
Dostat tu informaci mezi lidi bylo nesmírně důležité.
Konečně jsme někam pokročili.
Tak ho pojďme najít.
Ale policie řekla ne.
Prý to nemůžeme zveřejnit.
Domnívali jsme se, že bychom tím mohli pachatele vyplašit.
Ale už jsme znali jeho jméno a měli jeho podobiznu.
Byl středně vysoký, hubený, měl tmavé vlasy a hladce oholenou tvář.
LISTOPAD
ŘÍJEN
ZÁŘÍ
SRPEN
Emmanuel a Hephzibah se strašlivě pohádali.
Zlobila se, že si jezdí do města debužírovat,
zatímco my se hladové schováváme v horách.
Takže se nakonec rozhodlo, že pojedeme do Salt Lake City.
Byla tu šance, že mě někdo pozná. Třeba se mi podaří utéct.
Šli jsme dolů a já viděla lidi.
Bude to moje šance na záchranu?
Ale být na jejich místě
a potkat v horách tři podivně vyhlížející individua,
asi bych taky nezastavila a nepozdravila je.
Ano, napadlo mě křičet.
Ale bylo mi 14.
Celé měsíce mě brutálně zneužívali.
Když jsem neposlechla, znásilnili mě.
A nedávali mi najíst.
Chtěla jsem mít při pokusu o útěk jistotu, že to vyjde.
Nakonec jsme sešli dolů z hor.
Věděla jsem přesně, kde jsme.
Znala jsem všechna místa v okolí.
Věděla jsem přesně, jak dlouho by mi to trvalo domů.
DOMOV, NEMOCNICE, BAZÉN
Že tam zvládnu dojít i doběhnout.
Ale byla jsem hrozně dlouho pryč.
Připadalo mi, jako bych všechno viděla cizíma očima.
Jako v paralelním vesmíru.
Procházela jsem místem, které mělo být bezpečné.
Ale teď z něj šel strach.
Šli jsme do městské knihovny podívat se na mapy.
Najednou k nám zamířil jeden muž.
„Jsem detektiv z oddělení vražd a musím vám položit pár otázek.
Chci se ujistit, že ta dívka není osoba, kterou hledáme. Můžu vidět její tvář?“
Emmanuel prý: „Promiňte, ale ne.
Bylo by to proti naší víře a našemu náboženství.
Její tvář smí vidět jen její budoucí manžel
a já, její otec.“
Chtělo se mi křičet.
Ale Hephzibah mě chytila za nohu.
A ten detektiv mu nakonec…
uvěřil.
Necítila jsem se dost v bezpečí, abych křičela o pomoc.
A šance na záchranu byla ta tam.
Po tom střetnutí s detektivem
mě chtěl Emmanuel rychle dostat zpátky do hor.
Byl strašně nervózní.
Rozhodl se, že musíme ze Salt Lake City pryč.
Cestou z města jsem myslela na mladší sestru.
Co asi dělá? Kde je? Spí pořád v naší posteli?
Došlo mi, že už rodinu možná neuvidím.
Že se sem možná nikdy nevrátím. Že možná…
Že to možná nepřežiju.
Chtěla jsem jim jenom říct,
že jsem pořád naživu a aby mě nepřestali hledat.
ŘÍJEN
LISTOPAD
PROSINEC
Máma s tátou se k nám chovali báječně.
Měli tolik ohleduplnosti a pochopení.
Na Vánoce roku 2002
se všichni snažili tvářit statečně.
Máma dělala, co mohla, aby všechno působilo co nejnormálněji.
Ale já si byla jistá, že už sestru nikdy neuvidíme.
Už je to skoro půl roku,
co 14letá Elizabeth Smartová zmizela ze svého domu v Utahu.
Jednou jsem v chrámu někoho zaslechl říkat:
„Chápeš Eda Smarta?
Pořád věří, že je naživu.“
Zdá se, že vyšetřování vázne nebo se zastavilo.
Ne, nevázne ani se nezastavilo.
Na konci roku 2002 mi nabídli post policejního náčelníka v Ketchumu v Idahu.
Řekl jsem Edovi a Lois, že z případu hrozně nerad odcházím.
V Idahu jsem doma po práci vždycky otevřel počítač
a procházel všechny důkazy.
Doufal jsem, že objevím něco, co nám uniklo.
Byl jsem tím posedlý.
Strašilo mě to.
Bál jsem se, že mě ta záhada bude pronásledovat až do hrobu.
Elizabethina rodina naštěstí dělala všechno, aby ji našla.
ÚNOR
Po smrti Richarda Ricciho vyšetřování únosu Elizabeth Smartové
patrně uvízlo na mrtvém bodě.
Policie strávila pátráním po Elizabeth tisíce hodin.
Asi víc než s čímkoli jiným v dějinách Utahu.
Byli s tím hotoví a věřili, že mají toho pravého.
Richarda Ricciho.
Všichni jsme měli chuť vyskočit a zakřičet:
„A co Emmanuel?“
Tady vám někdo, kdo byl přímo na místě,
říká, že to Richard Ricci nebyl.
Že to byl Emmanuel.
Chceme toho člověka najít.
Osm měsíců jsme policii v ničem neodporovali.
I když jsme měli spoustu důvodů být na ně naštvaní.
Ale nehodlali jsme spoléhat jen na státní orgány.
Byla to nejslibnější stopa.
Přinášíme nové informace v případu únosu Elizabeth Smartové.
Jsem si z hloubi duše naprosto jistý,
že někdo něco ví.
Tak jsme zveřejnili podobiznu.
To samozřejmě vzbudilo zájem.
Stačí jediný člověk, který něco ví,
aby to celé skončilo.
Pár dní po tiskové konferenci
mi volal nějaký muž, že možná ví, kdo je Emmanuel.
Četl o tom v Deseret News a viděl podobiznu.
Prý ho z toho zamrazilo.
Tvrdil, že by to mohl být jeho švagr.
Osobně bych se hodně divil, kdyby s tím měl něco společného.
Ale… je to dost velký blázen…
Takže je to možné.
Vím, že si v horách postavil týpí.
Ale nikdy nikomu z rodiny neřekl kde.
Aha.
Jestli v tom má vážně prsty on,
nejspíš je ta dívka ještě naživu.
Panejo.
Blázinec.
Řekli jsme si, že je to náš člověk a musíme toho neřáda najít.
Všechno, co řekl, dokonale sedělo.
Tom je požádal o fotku.
Tohle je Emmanuel.
Brian David Mitchell.
Zazvonil mi mobil.
Nejdřív jsem to jméno prolustroval na počítači
a zjistil jsem, že ho zatkli, když kradl pivo v obchodě Albertsons.
Naštěstí ho při zatčení za krádež vyfotili polaroidem.
Byl oblečený jako nějaký potulný fundamentalistický kazatel.
Měl hábit a dlouhý plnovous.
Nejvíc zarážející na té fotografii byl fakt,
že ho zatkli v době Elizabethina únosu.
Takže ho policie měla, ale pustila ho.
Bylo to hrozně frustrující.
Při pohledu na tu fotku mi došlo, že toho člověka znám.
Hodněkrát jsem na něj narazil, jak žebrá.
V doprovodu ženy, která většinou držela v ruce panenku.
Bylo to bizarní.
Tak jsem dal dohromady leták, který bychom mohli rozdávat po městě.
Byly tam tři nebo čtyři jeho fotky. A že se hledá kvůli výslechu.
Najednou byla celá rodina zase na nohou.
Jeli jsme na plné obrátky, abychom ho našli.
Začaly nám chodit tipy
a podařilo se nám zmapovat, kde se Brian poslední roky pohyboval.
Byl ženatý se ženou jménem Wanda Barzee.
Hodně spolu chodili pěšky po Spojených státech
a kázali svůj výklad evangelia.
Považoval se za Božího proroka.
V posledních letech zjevně propadal násilným myšlenkám.
Volala Mitchellova bývalá žena
a celé dvě hodiny jsme se bavili o Brianovi.
Zjistili jsme, že je nebezpečný.
Měla třeba strach z myší.
Tak jich pár zabil a dal je do trouby.
Když ji otevřela, našla v ní mrtvé myši.
A už v minulosti ho obviňovali, že sexuálně zneužívá děti.
Představa, čím si Elizabeth prochází, nám trhala srdce.
Měli jsme jediný cíl.
Najít ji a přivést ji domů.
Šli jsme po něm.
Bez slitování.
Hodlali jsme ho najít.
Začali jsme rozdávat letáky.
A jedna z dcer prý s kamarádkami viděla tyhle podivné lidi v rouškách
v restauraci Souper Salad.
Zajeli jsme tam a promluvili si s číšnicí.
Řekli jsme jí, že tenhle člověk možná unesl Elizabeth.
A ona: „Jo, ti pánbíčkáři. Párkrát tady byli.
Byli tři.
Jedna byla mladá dívka.“
Zůstávala zahalená,
ale při jídle si musela tvář trochu odkrýt.
A číšnice prý: „Tome,
podle mě to byla Elizabeth.“
Jako by mě zasáhl blesk.
Padl jsem na kolena a děkoval Bohu, že je naživu.
Veřejnost je ten nejcennější zdroj.
Našli jsme řadu lidí, kteří ho viděli.
Zjistili jsme, na jaké byli párty.
Člověka z toho mrazí.
Ale únos prostě nečekáte.
Připadal jsem si jako blbec.
Byl jsem slepý.
Světlo na konci tunelu se blížilo.
Někde je a pořád žije.
Jenže od října ho nikdo prokazatelně neviděl.
BŘEZEN 2003
9 MĚSÍCŮ OD ÚNOSU
Rozhodli se pro místo kousek od San Diega jménem Lakeside.
Tam jsme se utábořili a drželi mě tam celkem dlouho.
To znásilňování bylo strašné.
Ale někdy jsem si říkala, že poslouchat ho je možná ještě horší.
Pořád dokola omílal, jak je výjimečný.
Jak náročný má úděl.
Že za jakýchkoli jiných okolností by to bylo špatné a on to dělat nechce.
Ale musí, protože mu to Bůh přikázal.
Jeden večer se rozpovídal o místech, kam měli namířeno.
O městech jako New York, Boston, daleko od západního pobřeží.
Seděla jsem tam, poslouchala je
a říkala si, že jestli se přesuneme do jiného velkého města,
asi už mě nikdy nikdo nenajde.
Tak jsem se ozvala.
„Mám takový zvláštní pocit.
Myslím, že bychom se možná měli…
vrátit do Salt Lake City.
Vím, že ke mně by Bůh přímo nepromluvil,
ale kdyby ses ho zeptal,
určitě by ti řekl, jestli je to správná cesta,
protože ty jsi jeho skutečný služebník, ty jsi jeho skutečný prorok.“
On se ke mně otočil a samolibě řekl: „No vida.
Bůh tě konečně začíná vést.
Když sis teď uvědomila svou nicotnost,
opravdu je čas se tam vrátit.“
12. BŘEZNA
Pokud nám můžete pomoct najít Briana Davida Mitchella,
zavolejte prosím na 1-800-CRIME-TV.
Vystoupili jsme z autobusu v Sandy, na jihu od Salt Lake City.
Já byla v přestrojení
a Emmanuel prý že mě vezme zpátky do hor.
A do města už mě nepustí.
Tísňová linka.
Komu mám zavolat, když jsem asi viděla toho Emmanuela, co po něm pátrají?
V roce 2003 jsem byl vedoucí hlídky u policie v Sandy City.
Slyšel jsem hlášení dispečinku, že někdo volal,
že možná viděl Elizabeth Smartovou jít se třemi lidmi po State Street.
V průběhu měsíců jsme dostali řadu hlášení, ale žádné se nepotvrdilo.
Takže jsem popravdě moc nevěřil, že to bude pravda.
Šli jsme po chodníku.
Vtom vedle nás zastavilo policejní auto.
Pak přijely další vozy.
A policisté začali mým únoscům klást otázky.
Všichni tři tvrdili, že nemají žádné doklady.
Že jsou Boží poslové.
Dívka byla určitě v převleku. Měla příšernou paruku.
Odpovídala zmateně. Bylo vidět, že je nervózní.
Mladší ženu jsme proto odvedli sem
a trojici rozdělili tak, aby byli aspoň deset metrů od sebe.
Strážník se při dotazování nenechal odbýt.
„Tahle dívka se už dlouho pohřešuje.
Rodina se nevzdala naděje. Ty nechceš domů?“
Samozřejmě že jsem chtěla.
Ale mí únosci stáli hned vedle.
Umírala jsem strachy.
Musela jsem odpovídat co nejopatrněji.
Povídám: „Udělej to pro svou rodinu i klid celé veřejnosti.
Řekni, že jsi Elizabeth.“
A ona řekla: „Jak díš.“
To jsem v životě neslyšel.
Ale řekl jsem, že to beru jako ano.
A posadili jsme ji do vozu strážníka Jonese.
V tu chvíli se rozbrečela.
Volali mi, ať přijedu co nejdřív.
„Všeho nechte, nikde se nezdržujte, jeďte přímo sem.“
Konečně jsem tam dorazil.
Prošel jsem těmi dveřmi
a uvnitř stála řada policistů v pozoru.
Když jsem procházel kolem nich, říkali mi:
„Bůh s vámi, pane Smarte. Snad se všechno spraví.“
A tak podobně.
Došel jsem na konec a za rohem stál Cordon Parks.
A ten mi řekl: „Ede,
nejspíš jsme vážně našli Elizabeth.“
Myslel jsem, že se zblázním.
Otevřeli jsme ty žluté dveře
a na pohovce uvnitř seděla mladá žena.
Nepodobala se té, co nás opustila před devíti měsíci.
To bylo ještě děvče.
Teď jsem před sebou viděl mladou ženu.
Měla spálený a oteklý obličej,
vlasy spletené dozadu do copů.
Mozek mi jel na plné obrátky.
Vypadlo ze mě: „Elizabeth, jsi to opravdu ty?“
A ona na to: „Ano, tati.“
Pak jsem svou holčičku objal.
S odpovědí jsem chvíli váhala.
Myslela jsem, že mám malér.
Ale konečně jsem byla s tátou a ten mě ochrání.
Ať se stane cokoli, už mě neopustí.
A všechno bude v pořádku.
Vím, že mě vytáhli ze školy.
Nejstarší bratr Charles prý že ji možná našli.
Panovalo nadšení a radost.
Úžas z toho, že je opravdu zpátky.
Měla jsem hroznou radost, že zase vidím sourozence.
Máma mi chytila tvář do dlaní a všichni jsme plakali.
Chtělo se mi křičet.
Nedokážu vyjádřit slovy, jak moc jsem byl v tu chvíli vděčný,
že ji našli.
Bylo po všem.
Shledání s rodinou…
mi připomnělo, že nic z toho, co se stalo,
mi neubírá na hodnotě ani na ceně.
O to mě ty zrůdy nikdy nemůžou připravit.
Utažský zázrak. Elizabeth Smartová je po devíti měsících naživu.
Čtrnáctiletá Elizabeth Smartová byla nalezena živá.
- Celých 280 dní poté, co ji unesli. - Jako by vstala z mrtvých.
Je to neuvěřitelný příběh.
Lidé po celé zemi pláčou dojetím.
V Salt Lake City vládne nadšení.
Je to pravda.
Všichni pomáhali a modlili se.
Děkujeme Bohu za každého, kdo pátral, za všechny ty lidi.
Za žádné jiné děvče v dějinách se lidé nemodlili víc než za Elizabeth.
Děkujeme za vyslyšení modliteb.
Děkujeme.
Mary Katherine je naše hrdinka.
Měla jsem hroznou radost, že jsem doma.
Párkrát jsem se během noci probudila
a stáli nade mnou naši
a hlídali mě.
Zazvonil mi telefon. Jeden z detektivů prý: „Cory, našli ji.“
Ten pocit úlevy byl neskutečný.
Štáb CBS News mě vzal do tábořiště.
Stál jsem na kraji a dělalo se mi zle.
Měl jsem pocit, že jsme ji zradili.
Protože jsme ji nenašli dřív a neušetřili ji té bolesti.
Jako policisté si musíme uvědomit, že neznáme všechny odpovědi.
A nemůžeme dělat, že ano.
Rodina se naštěstí doporučením policie neřídila
a podobiznu zveřejnila.
S divnějšími pachateli jsem se ještě nesetkal.
V ničem nelžu. Všechno, co jsem…
Chci znát pravdu. Jak se k vám Elizabeth dostala?
- Povězte mi pravdu. - Byla nám seslána Boží mocí.
Pokaždé když jsme z něj už málem dostali přiznání k trestnému činu,
spustil tu svou písničku.
Jsem služebník Páně.
- Ne. - Dělám jen to, co mi přikáže.
Byl velice mazaný.
Odstup, Satane!
Nejsem Satan a nikam nejdu. Jsem Cordon Parks.
Odstup, Satane!
A chci racionální vysvětlení…
Odstup, Satane!
Brian David Mitchell je odporný pedofil,
který své činy ospravedlňuje Bohem.
Je všehoschopný.
Podle mě nebyl duševně nemocný.
Jen to chtěl uhrát na psychické problémy a vycházelo mu to.
Soudce okresního soudu proces neustále odkládal.
Celý proces byl velmi frustrující.
Ale poskytl Elizabeth čas.
Čas se s tím vypořádat.
- Ahoj. - Ahoj.
Rodina si samozřejmě dělala starosti
a snažili se mi pomoct to překonat
a dát si život zase dohromady.
Ale po návratu jsem se bála mužů.
Bála jsem se spousty věcí.
O znásilnění a zneužívání navíc pořád nikdo nemluvil.
Zkrátka to nebylo běžné téma, takže jsem se za to, co se stalo, styděla
a cítila se trapně, i když jsem věděla, že to nebyla moje vina.
I tak vás napadá: „Měla jsem utéct, udělat to a to…“
Je vážně škoda, že tu nemáme obě vaše harfy.
No jo.
Jak často se scházíme?
Mám zahrát na háčkovou harfu?
Podle mě jsi na řadě. Vždycky na ni musím hrát já.
- To je ryba a hranolky? - Jo, tohle taky.
Když se Elizabeth vrátila domů, byla to radostná chvíle,
ale bylo těžké vrátit se do normálního režimu.
I když co je normální?
Rozhodně jsme dělali spoustu věcí společně.
Máma mi obrovsky pomohla se s těmi zážitky vyrovnat.
Ale už by ráda otočila list.
Pak jsem jednou pod stromeček dostala několik parádních plyšáků.
A tys je všechny naházela do pytle.
Jo, ale zapomínáš, co tomu předcházelo.
Máma mi všechno zakázala, dokud si neuklidíme v pokoji.
Nedala jsi mi na výběr.
Myslím, že nejvíc mi opravdu pomohl čas strávený s rodinou.
Ale případ se táhl roky.
Jako by mi systém nebyl nakloněný.
Říkala jsem si, že už to trvá skoro deset let.
Musí to skončit.
Stůj co stůj.
Klidně budu celé měsíce vysedávat každý den v soudní síni.
Jestli se to tím uzavře, udělám to.
10. LISTOPADU 2010
Elizabeth Smartová nám sama podala statečné a podrobné svědectví
o svých hrůzných zážitcích.
Nechtěla jsem ho znova vidět.
Ale kdyby ho propustili,
určitě by si vyhlédl jinou mladou dívku.
Když konečně padl rozsudek,
že je vinen,
říkala jsem si: „Konečně. Zaplať Pánbůh.
Je po všem. Už to můžu hodit za hlavu.“
Mám velkou radost, že se dnes můžu postavit před veřejnost
a dát naději dalším obětem.
Můžeme promluvit a lidé nás uslyší.
Brian David Mitchell byl shledán vinným z únosu a převozu nezletilé přes hranice
za účelem pohlavního styku.
Byl odsouzen na doživotí bez možnosti podmínečného propuštění.
Wanda Barzee se k oběma zmíněným činům doznala.
Byla odsouzena na 15 let vězení.
V roce 2018 byla propuštěna.
Dřív jsem uvažovala, jak by můj život asi vypadal, kdyby mě neunesli.
Vždycky jsem snila, že si najdu někoho, kdo mě bude milovat a já zase jeho.
No a…
to se mi splnilo, někoho takového jsem našla.
Vzali jsme se a máme spolu děti.
Časem jsem začala o svých zážitcích mluvit veřejně.
Cítila jsem potřebu tomu dát nějaký smysl.
Přetavit to v něco pozitivního.
Ale všichni máme na výběr.
Buď můžeme zůstat v posteli a dál se schovávat pod peřinou,
nebo se můžeme posunout dál.
Můžu mluvit o věcech, které pro mě byly bolestivé
a těžko se mi překonávaly.
Chtěla jsem, aby přeživší věděli, že se nemají za co stydět.
Že v tom nejsou sami.
Že existují lidé, kteří to taky zažili a kteří je pochopí.
Postupem času mi došlo, že jsem silnější, než jsem si myslela.
Trvalo to dlouho.
Některé dny jsou lepší, jiné horší.
Ale vybudovala jsem si k sobě lepší vztah.
Už si v duchu neříkám: „Měla jsi udělat tohle a tamto.“
Místo toho si říkám:
„To zvládneš. Jsi silná. Nevzdávej to.
Dokážeš se popasovat s čímkoli, co tě potká.“
Nadace Elizabeth Smartové usiluje o společenskou změnu
a podporuje přeživší v boji proti sexuálnímu násilí.
Pokud jste vy nebo někdo, koho znáte, zažili sexuální zneužívání,
informace a pomoc najdete na www.wannatalkaboutit.com
Překlad titulků: Zdeněk Huml