Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
ТОМ СЕҐУРА НАЖИВО
Мілвокі, привітайте Тома Сеґуру.
ТОМ СЕҐУРА «ВЧИТЕЛЬ»
Дуже дякую!
Дякую.
Ви неймовірні, дякую.
І я вас люблю.
Усі такі чемні! Прекрасно.
Так буває не завжди. Ви ж це знаєте?
На виступі минулого тижня у першому ряду сталася бійка.
Так, перший ряд. Хочеш — не хочеш, а помітиш.
Помітиш.
Зазвичай ми стараємося швиденько всіх заспокоїти,
але тип, який почав бійку, був дуже похилого віку.
Коли до нього підійшла охорона, я сказав: «Стоп».
Кажу: «Облиште його».
Може, то був його останній бій.
Точно останній. Він був дуже старий. Він лупцював іншого чувака,
крекчучи по-старечому,
такий... Типу...
Чоловік, якого він бив, стояв такий: «Та пофіг.
Я нічого не відчуваю». А тоді...
Той старий зморився.
Просто... зачахнув.
Коли охорона виводила його, я придивився:
«Ой, здається, це жінка».
Справа була в зачісці. Деяких жінок після певного віку
більше не цікавить перепихон,
і... починають вони з волосся. Такі...
І тоді ми: «Ага, не чіпати.
Ясно».
Вагіта така... прохід зачинено. Прощай, волосся.
І ми такі: «Заборонена зона».
Була жінка — і нема жінки.
Я...
Я повернувся з улюбленої країни. Я був в Італії. Обожнюю її.
Так... Дивовижна країна.
Дивовижна. І...
Мій телефон знає, що я люблю Італію, бо телефони знають про нас усе.
Кумедно, як із десять років тому ми вели дискусії
«Уявіть, якби ця штука нас підслуховувала!»
Тепер ми такі: «Воно записує кожне наше слово».
Усе, що я кажу, пишу, думаю — усе там.
Хіба що ви належите до людей, які думають:
«Ми зі знайомим розмовляли
про хорватські хлібниці XVIII століття.
А тоді я відкриваю Gmail — і бачу:
"Шукаєте хлібницю з Хорватії?"
Оце збіг!» Та що ви кажете?
Я постійно говорю про Італію. І щоразу, як я беру телефон,
у соцмережах повно Італії.
Італійські пейзажі, італійські рецепти, стопи італійських дамочок.
І я всюди тицяю «вподобайку».
Та на італійських пейзажах, які мені трапляються,
завжди є якийсь тип на «веспі».
Мчить собі кудись на своєму скутері,
купаючись у мріях про маринару.
І щоразу, як я бачу хлопця на «веспі»,
то кажу собі подумки:
«Він гей». Так?
Але коли ти там, і той скутер попадає тобі на очі,
ти думаєш: «Ніхто ж не дізнається».
Тож якось я орендував «веспу»...
То була найрадісніша мить мого життя.
Краща за народження дітей. Неймовірна мить.
Я постійно знаходив причину кудись гайнути.
«У нас закінчилися гарбузи. Я вискочу в крамницю».
За кілька днів я знайшов логічне пояснення.
«Це ж як із "гарлі-девідсонами". Це те саме».
Мій залізний кінь.
Минув ще день.
Я подумав: «Треба купити собі такий... коли повернуся».
Я пошукав в онлайн-крамницях. «Синій? Так.
З корзинкою? Так, чорт забирай».
Коли я повернувся в США, не минуло й кількох секунд — і я такий:
«Що я собі думав?
Та мене відгамселять до смерті. На першому ж повороті».
І тоді я зрозумів, що «веспа» — це піклбол у світі мотоциклів.
Вони...
Що є, то є.
Так!
Жалюгідний замінник неперевершеного оригіналу.
Не вмієш грати в теніс — так і скажи. Сраний слинтяй!
Нікого не цікавлять твої успіхи в уявному виді спорту.
«Але ж він так об'єднує людей!
Це до снаги кожному». Тому ти й обрав цей спорт, слизняче.
Недавно я зробив дещо капець, яке цікаве.
Я літав із «Блакитними Янголами».
Чули про таких?
Ого!
Хто не знає, це пілотажна команда ВМС США.
Вони влаштовують просто неймовірні виступи по всій країні.
Це елітні пілоти,
які літають на винищувачах за пів метра один від одного,
виконуючи шалені трюки. Я був на такому виступі. Було круто.
Я познайомився з організатором
і кажу йому:
«От би й мені так політати!»
А він: «Організуємо».
Я такий: «Що, бляха, серйозно?»
«Так, якщо приїдете в Пенсаколу, Флорида». І я: «Фу!»
«Гаразд». Тож...
Я таки поїхав у Флориду. Приїхав на базу, познайомився з одним із пілотів.
Той чувак виглядав, наче його спроєктували в лабораторії,
а тоді його висрала якась досконала машина на ШІ.
Гарніших чоловіків я не бачив. Я щодня про нього думаю.
Останнє, про що я думаю перед сном, — його ідеальна лінія підборіддя. І я такий:
«Клас!»
Я підходжу й кажу: «Привіт, я Том».
Відповідає: «Я — Сім».
Як скажеш, красунчику.
Якщо ти — «сімка», то боюся уявити «десятку».
Отже, Сім каже мені: «Нами там добряче потеліпає.
Тож не наїдайся дуже,
інакше знудить».
Я питаю: «Ой, а якщо мене таки знудить?»
Він каже: «Я дам тобі торбинку. Поблюєш у неї».
Я такий: «Дякую, старий».
«А якщо я обісруся?»
Він каже: «Ще ніхто не обсирався».
Ти не знаєш, із ким говориш.
Ми провели в небі 45 хвилин.
Ми летіли вертикально, виконували «бочки», перевищували швидкість звуку,
досягали перевантаження в сім із половиною одиниць.
То були найзахопливіші 45 хвилин мого життя.
Повернувшись на землю, я дещо зрозумів.
Я зрозумів, що ми — єдина країна на Землі,
де, побачивши групу винищувачів,
думаєш, що зараз буде щось круте.
Лише в нас так.
Згодні?
Ми відправили їх на відкриття автогонки.
Щоб потішити глядачів.
Щоб усі, кому не лінь, могли сказати: «Дивіться!»
«Крутяк!»
І ти такий: «Так. Тут».
Але якщо ви в провінції Гіндукуш в Афганістані
й бачите сім F-22,
то не думаєте: «А, так, сьогодні ж гонки».
Ви такі...
І все. Це останній звук, який ви видаєте в своєму житті,
перш ніж почуєте...
А тоді... пиши пропало.
Гаразд, отже... США...
Ну...
Авжеж.
Чому б ні?
Я таки не обригався і не обісрався, але...
коли я був у Г'юстоні десь із місяць тому, то випадково какнув.
Ось як це сталося.
Якщо скласти список найкращих місць, щоб випадково какнути —
не знаю, нащо це вам, але нехай —
на першому місці — вбиральня.
Там це й сталося.
У громадській вбиральні, коли я стояв біля пісуара.
Стояв і насолоджувався обіднім сечовипусканням.
Коли воно ллється і ллється,
а ти віддаєшся роздумам.
Підкоряєшся потоку свідомості. Ти витаєш у хмарах:
«Птахи — справжні створіння чи крилаті дрельки?».
«Якого розміру були буфера Арети Франклін?»
Ви колись задумувалися? Усі говорять про цицьки Доллі Партон.
А Арету Франклін ви колись бачили?
Тими цицяками тюленя можна вигодувати.
Здуріти!
Вона б не пропала, навіть якби не вміла співати.
Грудьми Бог її точно не обділив.
Отже...
Я пісяю... і все чудово.
До речі, дружина постійно до мене чіпляється:
«Чому ти так любиш випорожнятися?»
Я кажу: «А що тут поганого?»
Ну, люблю я пісяти. Чхати я люблю більше.
Якщо ви не любите нестримно чхнути, щоб було чути за кілометр,
то ви — довбаний комуняка, ясно?
Це круто.
Розумієте? Поруч нікого немає, і ви такі...
«Якого біса?
Ти — мовчати».
Це круто. Оргазм, звісно, на першому місці.
Тут не посперечаєшся.
Отже, оргазм, чхання, пісяння, добряче просратися.
Я дуже люблю потягнутися в ліжку, щойно прокинуся,
а тоді одразу засинаю знову, бо це як доза опіуму.
Мені подобається.
Люблю розсістися на дивані в неділю
й чухати свої мішечки.
«І це безкоштовно? Здуріти!
От би сюди зараз руку Сім! Але й так зійде».
Багато жінок заздрять нам через це, проте дарма.
Бачив я, чим вас наділила природа. Там теж є що жмакати.
Ви теж можете...
Дати рукам волю з карамельною торбинкою — й поринути в насолоду.
Тільки не треба мені тут комплексів!
Це ви їх навіюєте одна одній. Нам узагалі пофіг.
Навіть якби вони кусалися, ми б однаково туди лізли.
Словом, дамочки, я хочу, щоб ви вийшли звідси,
знаючи, що всі ваші пісюні — прекрасні.
Як інакше?
Так. Беззаперечно.
Отже, я пісяю.
І в процесі я відчуваю, що мене підтискає ззаду.
Тож я вчинив як культурна людина.
Я... озираюся. Довкола — нікого.
Я кажу собі: «Усе добре, друже.
Випускай».
І я випустив,
але звуку не було.
Тиша.
Зате був рух.
Тож довелося перевірити.
Знаєте, як перевіряються такі речі? Треба повністю спустити штани.
Ніби вам два роки. Я такий...
І стою, як Вінні-Пух із мультика: в самій футболці.
«Привіт!»
«Вітаю!»
У мене тут членик висить.
«Привітики!»
Тоді я дивлюся в боксерки й такий: «Так, викидаємо».
Я привів себе до ладу й вийшов із вбиральні.
Друзі чекають надворі. Я розповідаю їм, що сталося.
Вони такі: «Ми не хочемо знати». А я: «Серйозно».
Вони кажуть: «Припини». Я кажу: «Ви однаково вже знаєте».
Під час цієї дискусії я дещо второпав.
До мене дійшло.
То був не випадковий как.
Я просто обісрався.
Так.
І...
Ще ж абсолютно різні речі, так?
Випадковий как — це коли збирався пукнути
й випадково отримав бонус.
Я ж просто насрав у штани.
Це те ж саме, якби я зараз сказав:
«Мені треба по-великому».
І продовжив говорити.
Це вдарило по моїй упевненості, але я знову в строю.
Я в строю, бляха. Так.
Дякую.
Хочу сказати ще дещо.
Я виступаю вже шосту годину,
і я дуже вдячний за таку можливість.
Так.
Я часто кажу це, і це правда:
я ніколи не думав, що з цього щось вийде.
Коли я починав, то й не уявляв, що все так складеться.
Я щиро вірив, що кульмінація моєї кар'єри
настала багато років тому,
коли Subway взяли мене своїм представником у міжнародній рекламній кампанії.
Це правда.
Таке дійсно було. Я пройшов десять прослуховувань.
І коли мені подзвонили сказати, що посада — моя,
я подумав те саме, що, мабуть, і ви зараз:
«А що із Джаредом?»
Джаред Фогл, тепер колишній представник компанії,
на той час робив величезні успіхи в рекламі.
Тож коли мені повідомили, що речник тепер я,
я так і спитав: «Чекайте, я — заміна Джареда?»
Вони відповіли: «Чорта з два!»
Якщо ви не чули його історію, цей чоловік колись важив 230 кг.
Він ходив у місцевий ресторанчик Subway,
замовляв 15-сантиметровий сендвіч з індичкою —
і йшов собі гуляти.
І так за кілька років він скинув понад 130 кг.
Subway зняли з ним рекламу — і вона мала такий успіх,
що його призначили постійним представником мережі.
Та була одна проблемка...
Джаред годився для реклами лише «здорових» сендвічів.
І їм потрібен був хтось...
хто виглядав, наче може насрати у власні штани.
І тут на сцену вийшов я.
Я спитав: «Стоп, Джаред казатиме:
"Їжте сендвічі з овочами та індичкою."
Що ж казатиму я?»
Вони такі: «Ти казатимеш: "Не забувайте про сендівічі з фрикадельками"».
Я кажу: «Це я можу».
Наступне моє питання було ближче до суті.
«Стоп, Джаред грає себе. Він просто Джаред.
Чи я також гратиму Тома, коміка, у цих рекламах?»
І вони відповіли: «Джаред залишиться Джаредом.
Ти, Томе, гратимеш його блудного брата-нездару,
який харчується, як єнот».
Я кажу: «Добре, це я можу.
Тобто я — вигаданий персонаж». Вони: «Так, вигаданий».
Я кажу: «Чудово, то як мене звуть?»
Вони кажуть: «Джером».
Я подумав і кажу: «Це ім'я для темношкірого».
Ніколи не забуду вираз директора з маркетингу Subway,
коли він поглянув мені у вічі й каже:
«Будь-хто може мати ім'я Джером»
Я кажу: «Ага, як і Теннер.
Так називають лише білих».
Він відповів: «Ми поділимося вашим зауваженням із радою директорів».
Минає два тижні. Я в Нью-Йорку, на примірці
перед початком зйомок.
У гримерку заходить тип і каже:
«Усі погодилися, що з ім'ям таки була проблемка».
І я такий...
«Та що ви кажете?
Яке в мене ім'я тепер? Джефф, Джейсон?»
Він каже: «Джермейн».
«Ще темношкіріше не могли придумати?
У мене в тій рекламі золоті капи на зубах?»
Він відповідає: «Усе вирішено». Я такий: «Добре».
І ми зняли рекламу. Ми зняли безліч реклам.
Тоді ми зробили перерву
й збиралися зняти ще шість
для запуску масштабної кампанії.
Але маркетолог звільнився.
Тоді прийшов новий чувак — і знищив нашу рекламу.
Мені дзвонять. «Усе. Рекламу не випустять в ефір.
Контракт анульовано. Усе відміняється».
Я був страшенно пригнічений. «То був мій шанс, і я його втратив.
Така можливість мені не випаде більше ніколи».
Мене огорнула безпросвітна журба.
Аж ось...
Минуло з десять років.
Одного разу вмикаю я телик, а там показують нашого доброго старого
Джареда.
Тільки то не була реклама Subway.
То були вечірні новини.
Ішлося про те, що Джареда засудили
до 19 років в'язниці за дитячу порнографію.
Я впав на коліна. «Дякую, Ісусе!
Дякую, що вберіг мене. Вибач, що сумнівався в Тобі.
Я більше так не буду».
Бо якби ту кампанію випустили,
цілі десять років
ми б знімалися в рекламах, красувалися на білбордах разом,
разом виступали на публіці.
І в день, коли оприлюднили ті жахливі новини,
усі ви, бачачи мене на вулиці,
такі б: «Привіт, Джермейне!»
Я б відповів: «Що? Я Том».
А ви б такі: «Замовкни, чорношкірий ти шмат лайна».
Такі: «Ти все знав!»
«Знав, бляха!»
Я б сказав: «Я нічого не знаю. Не знаю, що сказати.
«Їжте овочі».
Добре, що все так склалося. Так набагато краще.
Тож дякую, що прийшли і...
Так...
Якщо вам цікаво, я й досі маю його номер.
Якось я спробував надіслати йому посилання...
на доросле порно.
Йому, мабуть, не сподобалося.
А ви знали, що на Кубі є табір Гуантанамо —
військова в'язниця, де утримують чи не найнебезпечніших людей на планеті
та інших людей... які нічого поганого не скоїли?
Ви знали...
Пошукайте.
Ви знали,
Що тамтешні наглядачі проходять спеціальну підготовку.
Я це знаю, бо я там був.
Я був у таборі Гуантанамо, щоб виступити для наших.
Для військових.
Не: «Ось організатори теракту 11 вересня.
Може, повеселиш їх трохи?»
То було б щось, якби мені заявили:
«Марш туди, і щоб Халід Шейх Мохаммед сміявся мені».
І я такий: «Якого біса?»
А він: «Ха-ха-ха! Гарно. Смішний тип».
У ту в'язницю просто так нікого не впускають.
Треба летіти у Флориду,
звідки вас забирає військовий літак і везе на базу.
Там вас зустрічають високопоставлені офіцери. Вони дуже стримані.
Такі: «Дякуємо, що приїхали. Не можемо дочекатися шоу.
«Зараз ми вас поселимо. Скажіть, якщо щось треба буде».
Ви відповідаєте: «Дякую».
І тоді вас передають морським піхотинцям. З ними все трохи по-іншому.
Перше, що вони мені сказали:
«Хочете, щось покажемо?»
Я кажу: «Так, чорт забирай!»
Вони посадили мене в джип і відвезли на вершину гори.
«Вам тут не можна бути. Це засекречена територія».
«Ви самі мене сюди привезли».
«Гаразд, логічно».
Вони вказують на білу будівлю. Кажуть: «Це рівень чотири.
Той, що показують у новинах». Я такий: «Ого!»
І вони розповідають мені захопливу річ.
Кажуть, наглядачі там проходять спеціальну підготовку.
Тож я подумав, що йдеться про «морських котиків».
«Ні, їх вчать спеціальній манері поведінки.
Як триматися».
«Тобто?»
Вони кажуть: «В'язні часто бунтуються,
жбурляючи фекаліями й сечею в обличчя наглядачів».
І наглядачам заборонено мститися.
Коли таке стається, їм дозволено казати лише дві речі:
Вони можуть спитати: «Ти голодний?»
Або: «Хочеш пити?»
І все.
А якщо наглядач...
Це смішно, якщо подумати.
Якщо наглядач таки помститься,
його можуть віддати під трибунал.
Тобто він може сісти за ґрати
за те, що помстився людині,
яка жбурнула йому в обличчя лайно й сечі.
Ось як воно — бути батьком шестирічки.
Мій син... Це називається «першокласний гумор».
Тому я такий відомий комік.
Так.
Я маю двох синів. Вони ще ті мерзенники, але...
Кілька тижнів тому я приходжу додому, і той, якому шість,
каже: «Старий...
Візьмеш мене на руки?».
Я питаю: «На руки?» Він каже: «Обійми мене».
Він вже десь рік не просив мене обійняти його.
Я кажу: «Обійняти тебе?» Він: «Так, обійми».
Отже, я беру його на руки.
Дивлюся на свого синочка. «Захотілося, щоб татко тебе обійняв?»
Він каже: «Це приємно».
«І мені, друже».
І за кілька секунд
я відчуваю, як по моєму животі розтікається
щось тепле.
Я питаю: «Ти що, пісяєш на мене?»
Він каже: «Так».
Як же я хотів йому вмазати.
Аж руки свербіли.
Типу...
Щоб аж зуби на підлогу посипалися.
Та я цього не зробив.
Я опустив його.
І кажу: «Ти голодний?
Пити хочеш?
Тому ти це зробив?»
Мій малий — ще той кадр. Він ненавидить своє ім'я.
Він заявив нам про це кілька років тому.
Почувши це вперше, я розхвилювався.
Зробив те, що й усі зазвичай.
Порозпитував інших батьків. Вони такі: «Це мине.
Я кажу: «Що?» «Це мине.
У нього такий період.
Багатьом дітям не подобаються їхні імена. Це скоро мине».
Я такий: «Період? Знаєте, скільки це вже триває? Три роки».
Це вже не період, а новий життєвий шлях.
Ось як я це бачу.
Його ім'я — Джуліан. Ми завжди його так називали.
І він має відгукуватися на нього, бо це його ім'я, трясця!
На інші версії свого імені він теж відгукується.
Джуліан, Джу-Джу, Джухіто, Хуліан.
Він такий: «Угу».
Та одного разу, роки з три тому, я кажу: «Привіт, Джуліане».
А він: «Не називай мене так. Ненавиджу це ім'я.
Коли я його чую, мені хочеться вмерти». Я такий: «Боже! Ну, добре».
І тепер він розмовляє з нами
тільки якщо ми звертаємося до нього на обране ним ім'я.
І це ім'я, тримайтеся...
«Учитель».
Ви можете вигадати... моторошніше звертання до малої дитини?
«Вітаю, вчителю».
Ми що, в «Сяйві»? Бо таке враження, що так.
Сюжет для наступного фільму Джордана Піла. Дитя лісів вирушає в місто,
щоб знайти вчителя й життя вічне. І ти такий: «Добре».
Ви ж мене розумієте?
Я приходжу у власний дім і питаю: «Учитель є?»
Він відповідає: «Так».
Я кажу: «Добридень, сер».
І іншим не бракує зухвальства питати: «Вас це не лякає?»
Авжеж, бляха, лякає.
Єдина відома мені людина, яка називала себе «вчителем» — Чарльз Мейсон.
Тож так, це дуже мене лякає.
Він був учителем на заміну.
Мій старший син любить математику.
Любить відеоігри. Він цікавий малий.
І в нього голос, наче він полоще горло бутаном.
Не знаю, як це сталося.
Йому дев'ять років. Він такий: «Як ся маєш?»
Я кажу: «Привіт!
Як там справи на шахті? Добре?»
Він теж прибацаний. Коли я кажу: «Ходи погуляємо», — він: «Гаразд».
І він приходить у вітальню в калошах, білих трусах і окулярах для плавання.
Я питаю: «Ти грибів наївся?
У такому прикиді хіба що тільки на гей-парад іти, і...
Якщо ти туди зібрався — круто, але сьогодні парадів немає.
Тож вдягни на себе щось, добре?»
У нас вдома ростуть два майбутні персонажі «Маніяків Америки»
Повірте, брати Менендес — квіточки
в порівнянні з братами Сеґура.
Минулого Дня подяки ми взяли цих соціопатів до моєї сестри, у Флориду.
І на День подяки ми зробили те, що й більшість тамтешніх сімей.
Пішли прогулятися всі разом.
Ми йшли і йшли — і дійшли до ставочка.
Там були інші сім'ї, які годували качок хлібом.
Так гарно, хоч картину малюй.
Пам'ятаю, ми підходимо, і я думаю:
«Цікаво, як мої хлопці зіпсують цю картину?»
Ми підходимо — і на мене дивиться один тип.
Каже: «Хочете хліба?»
«Так, дякую, чуваче».
І я розвертаюся до Вчителя.
Кажу: «Учителю,
«Хліба?» А він мені: «Дай сюди».
І жбурляє щосили. Я такий: «Гаразд».
Тоді я розвертаюся до його брата. «Тримай».
Він каже: «Не хочу».
Я питаю: «Що?» Він каже: «Забери це».
З Днем подяки!
А тоді він підходить до води й хапає качку за шию.
І підіймає її, наче Чингісхан. Такий...
Качка така...
Я дивлюся на Вчителя, а Вчитель...
Я питаю: «Що ти робиш?» Він: «Її можна запекти».
Я кажу: «Ні-ні.
Ми вже наїлися».
Він питає: «Можна взяти її собі?» Я кажу: «Авжеж, ні».
Він: «Ти такий зануда!»
Я кажу: «Відпусти її».
А він такий: «О!»
Тоді я розвертаюся — й бачу інших батьків, які...
Я кажу: «Він прийомний. Проблемна дитина, знаєте».
Ми його виховуємо. Для вас стараємося.
Що ж...
Ну...
«Він з України. Скільки з ним клопотів!»
Він у нас білявий. Вони купилися.
Цей тур — веселий досвід. Ми були в багатьох гарних місцях.
Подорожуючи, дізнаєшся багато нового. Багато вчишся.
Кілька тижнів тому ми були в Огасті, Джорджія. Дієтична кола серед міст штату.
І...
Якщо ви не знали, Огаста — знамените місто.
Це дім «Огаста Нешнал» —
заміського клубу й поля для гольфу,
де проходить, як вважається, найвідоміший турнір у світі гольфу.
Він називається «Господарі поля».
Цікава назва для Далекого Півдня.
Може, її треба вимовляти якось інакше.
Г-господарю!
Отже...
Назву придумав не я. Його побудували...
Той клуб побудували в 1933 році
люди, яких я називаю «білими найвищого класу».
Найбіліші білі.
Такі білі, що співають пісні з білою римою, замахуючись.
Я білий
Без ритму, без мелодії. Усе просто й по суті.
Цей клуб також сумнозвісний тим,
що в минулому там приймали не всіх.
Там не дуже люблять «інакших».
Ми були там весь день, і я вирішив пошукати той клуб.
Я пошукав: «Коли вони прийняли першого темношкірого клієнта?»
Дам вам підказку. Пізніше, ніж ви думаєте.
Готові?
У 1990 році.
Так, вони не квапилися.
Такі: «Хтозна, може, все стане, як було.
Не треба робити поспішних кроків.
Відкривати парасольку, коли дощ ще не почався.
Розумієте, про що я?»
Тоді я пошукав: «Коли вони прийняли першу жінку?»
У 2012 році.
Ось як сильно жінки псують чоловікам веселощі.
Ви ж розумієте, так?
Ці типи — найбільші расисти країни.
Люди, які все життя
ненавиділи темношкірих до нутра кісток.
І коли їх запитали:
«Із ким би ви краще потусувалися?
Із темношкірими... чи жінками?»
Вони такі: «Ведіть усіх темношкірих, яких маєте.
Пофіг. Ми навчимося тиснути руку по-їхньому.
Краще так, ніж псувати собі неділю цявканням якоїсь дамочки.
Ходімо, Джермейне. Я все тобі покажу.
Ось твій чай.
А що це за танці? Ти робитимеш так щоразу, як м'яч потрапить у лунку?»
«У мене берді...»
Ви...
Любите документальні фільми? Дивитеся документалки?
Бо я...
Обожнюю їх.
Люблю наповнювати себе впевненістю й поверхневими знаннями,
не обтяжуючи себе читанням.
Я стільки їх передивився, що збився з ліку.
Вони бувають інформативні.
Іноді — веселі.
Найсмішніше, що я бачив цього року, —
документальний серіал Netflix під назвою «Нерозказане».
В центрі сюжету — історії зі світу спорту.
Одна з них запам'яталася мені найбільше.
Про хлопця на ім'я Джонні Мензел.
І...
Якщо ви сидите тут і не знаєте, хто такий Джонні Мензель,
я не пошкодую часу, щоб розповісти вам.
Джонні Мензель — перший і єдиний червонозорий першокурсник,
який виграв трофей Хайсмана.
Це найвища відзнака серед гравців-студентів.
Її отримує найкращий гравець країни.
«Червонозорий першокурсник» означає,
що він пропустив 18 місяців навчання, щоб грати з командою.
І він не просто грав, він був найкращим.
Та дивлячись цю передачу, ви дізнаєтесь, що він робив це,
будучи переважно п'яним і під кайфом.
Найкрутіше, коли беруть інтерв'ю
у його колишніх затурканих тренерів із Техасу, і вони такі:
«Еге ж, він приходив на тренування п'яний до чортиків.
І ми казали: "Джонні, дивися, не налажай"».
І він не лажав. Він був крутий. І та такий: «Стоп. Що?»
Щосуботи його матчі дивилися мільйони глядачів по всій країні,
а він був п'яний, під кайфом або з перепою. Стояв на краю поля — і...
А його тренери такі: «Джонні!»
А він: «Дивіться — шість тачдаунів».
І ти такий: «Чорт забирай!
Дайте йому ще наркотиків. Це працює».
Він виграв «Хайсмана».
На другому курсі він повертається, пробує щось нове,
замітає помилки минулого.
Він розвивається. Він чудово грає.
І далі виграє майже кожен матч.
Тоді він потрапляє в НФЛ, щоб грати професійно. Йому кажуть:
«Візьмися за розум».
А він: «Не хочу грати у футбол».
Це й уся історія.
І...
Для мене ця історія — особлива, бо особисто мені
вона допомагає зрозуміти, що я виріс як особистість.
Раніше я дуже його засуджував.
Як і багато хто.
Усі бачать лише змарнований шанс.
Та з віком я побачив цю ситуацію з іншої перспективи.
Я зрозумів, що то був величезний тиск для такої молодої людини.
Багато хто в тридцять, сорок і п'ятдесят не витримує.
Що вже казати про першокурсника.
Знаменитість, слава, гроші.
Тому я зробив ось що.
Уявив себе на його місці. Бо я можу.
Я колись теж був першокурсником.
Щоправда, я не був найкращим футболістом.
Я вчився й підпрацьовував
на фабриці, яка виробляла візки для супермаркетів.
Візки для супермаркетів.
То була крута робота.
Одного понеділка я підійшов до боса.
Кажу: «Думаю, я звільнюся в п'ятницю».
І він відповідає: «Багато хто так думає».
Гаразд.
У п'ятницю він каже: «Це все».
Я такий: «Добре, круто».
Тоді він каже: «Малий, тут багато хто любить тебе.
Давай посидимо в барі, вип'ємо за твої подальші плани».
Я кажу: «Я неповнолітній, але добре».
І ми пішли в бар. Прийшли люди з офісу.
Усі були такі милі!Подарували мені листівки, маленькі подаруночки.
А один із них подарував мені пляшку віскі «Джек Деніелс»,
який мав бути подарунком на згадку.
Типу: «Забери це із собою».
А я такий: «Тут його й вип'ю. У барі».
Бармен каже: «Не можна».
Я відповідаю: «Я вас не чую. Я п'ю».
То як я можу сміятися з того, що Джонні не дав собі раду з мільйонами?
Я не дав собі раду з трьома пляшками випивки.
Скажу вам дещо, якщо ви не п'єте віскі.
Коли перехилите пляшку три-чотири рази,
мозок такий:
«Лампочки перегоріли».
Біп-боп-буп.
І ви думаєте: «Робити капості!»
Я почав забирати здачу зі стійки.
Такий: «Це моє, йди нафіг».
Друзі такі: «Заспокойся». А я: «Самі заспокойтеся».
Зрештою я поплентався додому з дамочкою, яка дуже не вдалася лицем.
Так.
Ви думаєте, що я злий. Я просто чесний.
Тому ми тут.
На щастя, я відключився.
Не всі відключаються.
Я радий, що ви обрали такий здоровий спосіб життя.
Проте... решта знає, як це жахливо.
Я пам'ятаю, як прокинувся вранці.
Я виглянув у вікно —
й побачив подвір'я, якого не впізнавав.
І я думав: «Де я?
І що це таке?»
А тоді я повернувся — і побачив ту гаргуйлю.
Я аж вигукнув від переляку.
Розумієте? Я сиджу й такий...
Вона до цього вже звикла. Вона сказала: «Знаю.
Ти вже не перший, хто так робить».
Вона була схожа на Білла Белічіка — колишнього... тренера «Петріотс».
Уявіть його з каштановим волоссям до плеча.
Те саме обличчя, те саме тіло.
Я сказав: «Надінь капюшон. Я не хочу цього бачити».
І я пішов звідти, згораючи від сорому.
Як я казав, я вчився на першому курсі. Я проходив курс із психології.
Ми говорили про сором. І знаєте, чого нас учили?
Що його живить мовчання.
Якщо вам за щось соромно,
поділіться цим хоча б з однією людиною,
щоб вивільнити емоції.
Та якщо ви триматимете це в собі, цей сором ростиме,
з'їдаючи вас.
Пам'ятаю, як я тоді подумав: «Як цікаво!
Мені соромно, і я знаю, що із цим робити.
Треба розповісти».
Та тоді я подумав: «Чорта з два!
«Я заберу цю таємницю в могилу... і поховаю її під піцою».
І коли я сидів за цим заняттям,
мені подзвонив тип, який був зі мною в барі.
Він спитав: «Старий, куди ти пішов після бару?»
Я відповів: «Додому».
А він каже: «Справді?»
Я кажу: «Так».
А він: «Щось не віриться».
Я кажу: «Ні, чесно».
Він такий: «Неправда».
Я кажу: «Про що ти?» Він: «Добре, зав'язуємо.
Я скажу тобі, що ти зробив». Я питаю: «Що?»
І він каже: «Чуваче, ти трахнув мою тітку».
Я питаю: «Твоя тітка — Білл Белічік?»
«Так».
Я не знав, що сказати, тож я сказав: «Мені шкода».
Він каже: «Ні, це мені шкода».
Каже: «Я б не трахнув нікого зі своїх тіток,
але Білл — точно останній у списку».
Того дня я перейшов на травку.
Буває, дивишся документалку — й відчуваєш щось нове.
Тебе просвітлює.
Ти отримуєш інформацію, яку не можеш викинути з думок.
Вона засідає в голові.
Ти всім про це розповідаєш. Бачиш це в своїх снах.
Нещодавно я подивився один фільм. Якби я його не бачив,
то й не знав би, скільки кокаїну вживав Гітлер.
І гадки не мав би.
Усі знають, що Третій Рейх сидів на меті. Ви ж це знали? Ціла армія Німеччини.
Вони воювали у Другій світовій під метом. Тільки уявіть.
Сто тисяч німецьких солдатів крокує Арденнами.
Це мало зайняти шість днів, а вони зробили це за 28 хвилин.
Це все мет.
Уявіть, що ви сидите собі в хатиночці в Бельгії,
попиваєте собі молоко...
І чуєте...
І ви такі: «Святі кренделики!»
Це ме...
Ви бачили когось під впливом мету? Я бачив. Бентежне видовище.
Їм рот не закривається.
Вони хочуть трахнути все.
А це американці.
Уявляєте, що було з німцями, які й без того дивні?
«Висмокчи з мене все...»
«Агов!
Гюнтере, назад».
Гітлер теж приймав мет. Це підтверджують архіви.
Мало хто знає, що йому щоранку приносив кокаїн
його особистий лікар.
Ви вважали, що лікар Майкла Джексона з'їхав із котушок?
Він давав йому пропофол, щоб той заснув. Це версія для слабаків.
Типу: «Хочу спати».
«Ой!»
Гітлер прокидався, і його лікар такий:
«Доброго ранку, фюрере». І, бляха...
І той такий: «Євреї!»
Почати день із трьох грамів кокаїну й ненависті до цілого світу — це щось.
Але ось що мені дійсно цікаво. Чому я дізнався про це в 46 років?
Як на мене, це має знати кожна дитина. Виховательки в садку мають питати:
«Ти знаєш, скільки кокаїну вживав Гітлер?»
Хіба може бути краща історія для відлякування від наркотиків?
Я так не думаю.
Коли я був малий, усі казали: «Не нюхай кокс».
«Чому?»
«Бо так роблять рок-зірки».
А ти такий: «Ну добре.
Як Слеш і Ерік Клептон?»
А вони кажуть: «Так, вони не сплять до шостої ранку,
голять усе тіло
й трахають усіляких дівуль.
Ти теж так хочеш?»
І ти відповідаєш: «Фу!»
Чи ще хтось вживає кокс? Так, Мартін Скорсезе.
І ти такий: «І непогано спрацювало.
Як щодо поганців?»
«Нема».
Ні, таки є. Не знаю, чи чули ви про нього.
Його звуть Адольф, бляха, Гітлер.
Він винюхав цілі гори кокаїну.
До речі, він вів такі ж тупі розмови, як ваші друзі.
Тільки вони були про війну.
Такий: «У грудні треба дійти до Сталінграду.
І дати їм чосу!
Дивіться на мої вуса. Я відрізав бочки.
Показати свої картини? Вони гарні.
Це я душу качок. Дивіться.
Думаєте, я подобаюся Муссоліні?» Гаразд...
Ні, про це треба говорити. Він був ще тим придурком.
Хоч акцент у нього був крутий.
Я завжди захоплювався мовами.
Якщо ви не знали, половина моєї родини — з Південної Америки
З Перу.
Я там був, так.
Я їздив туди все життя.
Мої родичі все життя приїздили до мене.
Ви знали, що щоразу,
як до мене приїздить хтось із моїх 288 кузенів і кузин,
вони постійно роблять помилку в одному й тому ж реченні.
І так понад 30 років.
Коли хтось із них приїжджає, то підходить до мене й каже:
«Томмі, мені треба виготовити лайно».
Я кажу: «Зрозумів».
Якщо ви розмовляєте іспанською, то розумієте, звідки це.
Це дослівний переклад.
Бо іспанською кажуть «hacer», тобто «виготовляти»,
що, якщо дивитися об'єктивно, ми, власне, й робимо.
Виготовляємо лайно.
Я завжди виправляю їх із ввічливості. «Тут так не кажуть.
Тут кажуть: "сходити по-великому"».
І вони завжди запитують: «Чому?
Воно ж не завжди велике».
Я кажу: «Твоя логіка має сенс, але...
якщо казатимеш: "я тут виготовляю лайно в туалеті", —
хтось викличе копів. Тож роби, як кажу».
Якщо ви на цьому шоу, то володієте світовою мовою.
Світова мова — це англійська.
Більшість із вас, як і я, нічогісінько не зробили, щоб її вивчити.
Просто народилися. А решта світу зі шкури пнеться,
просто щоб спілкуватися з нами,
взаємодіяти з нами.
А ми насміхаємося з них. І навіть цього не приховуємо.
Хіба не чудово? Весь світ такий: «Як сказати...»
А ми такі...
«Диви, який йолоп».
Ніби він щось зробив.
«Я не знаю...»
«Замовкни, дурню».
А це восьма мова, яку він опанував.
А якийсь селюк каже: «Ти не вмієш говорити.
Говори трохи менше». А ти такий: «Так».
Усе так, як він каже».
Можете спробувати.
Висміювати людей, які не опанували того, що опанували ви.
Це грубо. У плані мови ви можете зачепити чиїсь почуття.
Знаєте, що люблять геть усі? Присягаюся, всі.
Якщо ви вмієте копіювати акценти, на вас дивляться, як на чарівника.
Люди це обожнюють. Спробуйте на роботі.
Прийдіть на роботу в понеділок і скажіть: «Привіт, друже.
Хочеш печива до чаю?»
Хтось відповість: «Ні».
Можна ще... Можна ходити і...
«Може, круасанчика до кави?
Манж мій анус?»
Що завгодно.
З різними акцентами.
Не азійський, звісно,
що прикро. Бо він найсмішніший.
Ви робитимете це далі
наодинці, з друзями, з рідними,
в душі, в машині, з коханцями,
бо не існує нічого кращого, але у вас погано виходить.
Можна почати з малого. З ноти.
Як коли підходиш до фортепіано й натискаєш на клавішу.
Ви можете вийти в люди й такі: «О!»
Типу...
Усі вже здивуються.
«Що ти в біса робиш?»
Але продовжувати не можна. Не можна казати: «Я хотів би... »
Не можна. Я показав вам для прикладу, але ви так не робіть.
Якщо хочете посміятися з азійцями, але ви не азієць,
то просто вивчіть щось азійською мовою.
Повторюйте слова за ними. Це можна.
Я от працюю над своєю мандаринською.
Це важко, але...
Це означає: «Убий мою доньку. Вона нікчема», —
бо в них більше люблять хлопчиків.
Знову дівчинка — гепни нею в дерево.
Я пожартував так у Гонконзі — і їм не зайшло.
Отже...
Так, вони не люблять дерева, але...
Не знаю, як відреагував би я. Я маю синів, та не знаю, чия це заслуга.
Моя? Моєї дружини?
Так, вміє вона приймати...
що треба, куди треба. Тобто...
Мені роблять мінети, але я одружений.
Коли ти неодружений, мінети — геть інші.
«Одружені» мінети нагадують...
Ви колись бачили, як ваш пес...
у спекотний день
хлебче воду
зі своєї миски?
Й поглядає на вас
раз по раз.
Це як...
«Так, добре. Приємно. Дуже приємно».
«Ти вже?» «Так, я випадково кінчив. Дякую, було весело».
Я й досі пам'ятаю старі добрі часи.
Я маю старі касети.
Так, зображення там нечітке, та коли я заплющую очі,
то й досі бачу тих солодких ангелів моєї юності,
які видавали такі звуки, наче душаться.
Типу...
Аж хотілося зупинити її й перевірити, чи все добре.
Але ти не перевіряєш, бо тобі байдуже.
Ти такий: «Мені подобаються твої страждання. Це круто».
Ви не маєте спогадів з юності? Добре.
Люблю, пальчик у зад.
Одразу поясню. Не треба шукати там золото.
Просто легенько...
Як діджей. «Для чого ця кнопка?»
Не налягай на задок, наш пріоритет — передок.
Ви теж таке любите?
Так.
Я по вусах зрозумів. Я знав, що ви — один із нас.
А ви?
Так, перший ряд знається на ділі.
Я перепитав усіх своїх найближчих друзів,
і всі вони такі: «Ні, бляха.
Не люблю я такого. Це гейська штука».
А я такий: «Ну,
а вам колись спадало на думку спробувати таке з жінкою?»
Це не гейська штука.
Може, перестань робити це зі своїм братом, чудило...
«Швидше, скоро тато прийде».
Ось що дізнаєшся про секс протягом життя.
Що і жінки, і чоловіки — всі ми брешемо про секс.
Просто в протилежних напрямках.
Чоловіки перебільшують свої подвиги й коло інтересів,
бо їхня життєва мета — приголомшувати жінок.
Це правда. Це тупо й просто, як двері, але це правда.
Кожна жінка тут знає хлопця, який каже:
«Я люблю все.
Можеш топтатися мені по яйцях і... розрізати мені соски.
Можеш підпалити мене».
І ви така: «Гаразд...
З ним буде весело».
А тоді у вас доходить до ліжка. Він питає: «Це сірник?
«Щось тут небезпечно. Я подзвоню...»
«Авжеж».
Він довбаний брехун. Брехун.
Жінки брешуть у протилежному напрямку.
Вони применшують свою роль у сексі, але я на вашому боці.
Ви маєте на це вагому причину.
Багато жінок применшують свою роль,
якщо говорити про секс, через цілком обґрунтований страх,
що деякі чоловіки принижуватимуть їх
за те, що їм подобається те саме, що й тим чоловікам.
Хіба не так, дамочки?
Отже, тут десь із 30 шльондр. Здуріти!
Жартую.
Жартую. Дякую за оплески.
Тоді я думаю про все те, що було в моєму житті
й розумію, що ці теорії — правдиві.
Колись у мене був сусід по кімнаті,
і ми обоє знали прекрасну дівчину на ім'я Ніколь.
Одного разу мій сусід каже: «Я переспав із Ніколь».
«Серйозно?»
І він каже дещо дуже дивне й огидне,
і я заздалегідь перепрошую, але він сказав:
«Чуваче, її пуцька така...»
А тоді відтворив ті звуки, що було ще гірше.
Він такий: «М-м-м». А я: «Фу!»
Він каже: «Там було так тепло й затишно.
Я б притулився — й спав так». І я такий: «Що?»
Він каже: «Так, було так приємно».
Такий: «Наче ковдрочка, вкрита ніжним маслом».
Я кажу: «Якого біса?»
Й опісля я зустрічався з нею два місяці.
Знаєте чому? Бо я теж люблю масло.
Отже... Одного разу я був із нею.
Мені стало ніяково. І я їй про це сказав.
Кажу: «Мені ніяково, бо ти спала з моїм сусідом».
Вона така: «Що?»
Я кажу: «Так». Вона каже: «Я ніколи його не торкалася».
«Справді?» Вона каже: «Ні, чорт забирай». Я кажу: «Добре».
Я повернуся до себе.
Кажу: «Старий, вона сказала, що не спала з тобою».
Він відповідає: «Так, це правда».
Я кажу: «Я мав здогадатися після ковдрочки з маслом.
Нащо ти мені це сказав?» Він каже: «Яка різниця?» І вмикає телик.
На цьому розмова й закінчилася.
Багато років по тому я зустрічався ще з однією жінкою,
Ми говорили на тему сексу.
І я згадав про трійничок.
Кажу: «У тебе був секс утрьох?» Знаєте, що вона відповіла? Вона...
Я питаю: «Тебе що, накрило?
То в тебе був секс із двома водночас?»
Вона каже: «Не зовсім».
Я питаю: «"Не зовсім?" Хтось із них був з ампутацією?»
Бо це має значення.
Вона каже: «Ось у чому річ...»
Я такий: «Серйозно?»
Вона каже: «По факту нас було троє, але я спеклася на сонці».
Я кажу: «Якого біса?»
Вона така: «Я була там, але участі не брала,
бо дуже обпеклася на сонці».
Я кажу: «Здуріти!
Жіноча логіка у всій красі».
Вона питає: «А в тебе?»
«Я відсмоктав чотирьом хлопцям, але обпікся плющем, тож це не рахується».
Просто...
Вона була ще та шльондра.
І... вона вже померла.
Мабуть.
У мене бувають думки про те, щоб убити дружину.
І я ділюся ними. Переважно з дружиною.
Це все вона почала.
Якось ми сиділи вдома, аж раптом вона питає:
«Думаєш, тобі б легко було вбити мене голими руками?»
Я кажу: «Дуже».
Вона: «Справді?» Я кажу: «Геть не складно».
Вона така: «Ні!» Я кажу: «Так.
Я не кажу, що хочу цього. Але я міг би вбити тебе, не скривившись».
І тепер ця тема спливає постійно.
Коли ми разом. Ми були в Нью-Йорку.
Чекали на метро. Просто собі стояли.
І в якусь мить, я такий: «Я міг би, бляха...
скинути тебе з платформи хоч уже».
І вона дивиться на мене й каже: «Тоді я б померла». Я кажу «Нічого».
Вона відповідає: «Не треба».
Я такий: «Що?»
Вона каже: «Тут усюди камери й інші люди.
Тебе спіймають».
Я сказав: «Так, краще бути обережним. Гаразд».
Ми поїхали на Гаваї. Пішли в похід. Стоїмо на краю скелі.
Я кладу руки їй на плечі.
Кажу: «Якби я захотів, то скинув би тебе звідси».
Вона відповідає: «Я б померла».
Я кажу: «У тебе гарно виходить».
Я кажу: «Я цього не робитиму. Там каміння».
Твоє тіло хтось побачить. Усюди нишпоритимуть детективи.
День буде зіпсовано. Я цього не робитиму».
Кажу: «Але якщо глянути туди, там каміння немає.
Тебе змиє припливом.
І я проведу прекрасний тиждень на Гаваях».
І ми поцілувалися.
Мабуть, це кохання. Так?
Так, але вона жива.
Чи не так.
Ми разом уже десь 63 роки, і...
Настає мить, коли ти такий:
«Гаразд, то це тепер назавжди».
Але іноді ти задумуєшся, хто міг би бути на її місці.
Ви колись грали в цю гру?
Згадуєш минуле, думаєш про це й такий: «Господи,
оце пронесло».
Тоді думаєш про іншу: «А це було б круто».
І перебираєш у голові їх усіх. Якось мене осяйнуло.
Я згадав, що навчався за кордоном.
Семестр у Мадриді.
Одного разу мій одногрупник підходить і каже:
«Я лечу в Туніс на цих вихідних. У Північну Африку.
Хочеш зі мною?» І я кажу: «Та не дуже».
І він глянув із докором.
«Коли ще ти матимеш можливість побачити таке місце
з таким коротким перельотом?
Не проґав її». І я йому подякував.
Я сказав: «Твоя правда, я з тобою». Ми полетіли в Туніс.
Ми заселилися в готель. У холі стоїть вродлива жінка.
Ми підходимо до неї, але ж ми джентльмени.
Я кажу: «Ми студенти з США. Вчимося в Іспанії.
«Ми тут на вихідні». Вона каже: «Я з Франції.
Подорожую сама. Я шукаю героїн».
Друг каже: «Вона твоя».
Розвертається... і йде геть.
А я такий: «Подивимося, чим це закінчиться».
Ми каталися на верблюдах, намагалися дістати героїнчику.
А тоді сидимо в їх номері, цілуємося. Стає гаряче.
Я хочу щоб усі це знали.
Я зупиняю її й кажу: «Я маю тобі дещо сказати.
Я не маю презервативів і, не ображайся, але він би не завадив».
Вона каже: «Він тобі не потрібен».
Я такий: «А...»
«Добре». Тож...
Ти сказала, що не треба, А я тупий.
Ми зробили те, що зробили.
Я повертаюся в номер — а там мій друг.
Питає: «Де ти був?»
«З тією француженкою. Ми переспали».
І перше, що він спитав: «Ти маєш презервативи?»
Я кажу: «Ні».
І в нього відвисла щелепа.
Він каже: «Ти помреш».
«Не помру».
Я цілу ніч очей не зімкнув.
І ось уранці йду я вниз
на довбаний туніський сніданок.
Самі лиш фініки й хумус.
«Ти збираєшся запити це кавою?
Ти сратимеш далі, ніж бачиш».
Тож я поїв, посрав — і бачу її.
Вона зрозуміла, що щось не так. Питає: «Що таке?»
Я кажу: «Вчора ми зробили те, що зробили, без захисту».
Вона каже: «Нічого».
«Чого!»
Вона каже: «Усе добре, я приймаю ліки».
Я питаю: «Чому ти приймаєш ліки?
Імунітет сильно впав?»
Вона каже: «Це ліки, щоб не завагітніти».
Я кажу: «Таблетки?
Ти думаєш, я боюся, щоб ти не завагітніла?
І як ти б мене знайшла?
Листа написала б?»
«Люба Америко,
чоловік, що називає себе Прутень-Велетень трахнув мене
в Північній Африці».
Вона каже: «Заспокойся».
Я кажу: «Не можу!»
Ця жінка виймає таблетки із сумочки.
Я навіть не питав, що це. Просто...
«Що це, вітамін С?»
Вона каже: «"Ксанакс". Ти випив три таблетки.
Зараз попустить, хнюпику».
І за хвилину я такий: «Угу.
Попустило».
Тоді ми пішли в її номер і знову зайнялися незахищеним сексом.
І так я заразився СНІДом. Мабуть.
Я не перевірявся. І знаєте що?
І не перевірятимусь, бо краще не знати.
На цю мить хворий я.
Хвора моя дружина.
Наші хлопці теж хворі.
І Сім теж.
Хто-хто, а він точно.
І Білл Белічік.
Але знаєте що? Зате я худорлявий.
Тож дякую тобі, СНІДе, і дякую вам, Мілвокі.
Ви найкращі. Дуже дякую.
Чудового вечора! Дякую.