Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
Dame i gospodo,
zaplješćite za Zrele godine Kevina Harta.
KEVIN HART: ZRELE GODINE
Ajme.
Da.
Najprije želim reći da sam jako dobre volje.
Dobre sam volje jer mi je život dobar.
Žena je sretna. Djeca su sretna.
Moj odnos sa širom obitelji sve je bolji.
Odnedavno sam zadužen za sva obiteljska okupljanja.
Organiziram sve naše susrete.
Obiteljska okupljanja, proslave, večere. Sve ja organiziram.
Lagao bih kad bih rekao da to katkad nije gnjavaža.
Nećak mi je nedavno rekao:
„Želim nešto osobno priopćiti obitelji. Možeš li mi pomoći da ih okupim?”
Rekoh: „Može.”
Pozvao sam ih i okupili smo se u restoranu.
U privatnoj prostoriji.
Kad smo ušli, moj je nećak ustao i rekao:
„Pozvao sam vas da vam kažem da sam gej.” Istog časa.
Istog časa!
Nismo stigli sjesti i jesti. Istog časa!
Kad je to rekao, nitko nije rekao ni riječ.
Pomislio sam: „Jebi ga, netko mora nešto reći i probiti led.”
Budući da sam sad glavni, na meni je da to učinim.
Rekao sam: „Nećače, slušaj me.
Mislim da ovo govorim uime cijele obitelji. Zar ne?
Da? Uime svih nas.
Reći ću ti da mi, cijela obitelj…
Rekao bih… Gle. Slušaj.
Mislim da slobodno mogu reći…
da smo znali.”
Nitko nije šokiran.
Nikoga ta informacija nije šokirala.
Došao je u topiću bez naramenica.
S natpisom: „Šupčić mi je smeđ.”
Da, naravno da si gej, jebote. U redu je!
Boli nas đon. Obitelj smo. Volimo te.
Teta je iskoristila priliku. Ustala je i rekla:
„Kad smo već otvoreni, znajte da imam problema s težinom.
Mislim da patim od pretilosti.”
Opet tišina. Nitko ništa ne govori. Tišina.
Mislim si: „Jebote! Opet moram probiti led i nešto reći.”
Rekoh: „Pat, debeloguza, sjedni.” Istina je. To sam rekao.
„Sjedni, debeloguza.
To ti nije novo salo, Pat. To ti je otprije.”
Pat je debela od moje 12. godine. To ti je otprije, Pat.
Sjedni, debela. Nije to pretilost.
Teško je održati obitelj na okupu.
Težak je to posao. Morate biti strpljivi.
Tako je i kod kuće. Imam četvero djece. Često sam ih spominjao.
Zbog slave je na meni velik pritisak.
Iskreno, mislim da sâm sebi stvaram pritisak.
Da. Znate li zašto?
Jer mislim da barem jedno moje dijete mora biti uspješno.
Ne očekujem to od svih četvero. Zaista to ne očekujem.
Svi roditelji s toliko djece
znaju koja će im djeca biti uspješna, a koja neće.
Znaju.
To se vidi. „Hej, ovaj crnjo…
Za ovoga pripremi novac za jamčevinu.”
Ne želim ljudima uvaliti ćorak.
Ne želim biti jedan od slavnih koji uvale ćorak. Slavni imaju djecu.
Ona odrastu i ništa ne postignu uz sve što im je na raspolaganju.
Ja to ne želim.
Želim da iskoriste prilike koje imaju.
Ne želim uvaliti ćorak.
Mogu vam dati neke primjere.
Ne razmišljate o tome kao ja.
Reći ću vam iskreno, baš me briga.
Zato sam vam uzeo mobitele. Da mogu biti iskren, jebote.
Da mogu biti iskren, izraziti osjećaje.
Ako ikomu kažete, sve ću poreći. Sve!
Reći ću vam tko nam je uvalio ćorak. Hoću.
Michael Jordan.
Michael Jordan nam je uvalio ćorak, jebote.
Baš me briga što mislite. Michael to zna. Znam da zna.
Mislite da se Michael ne uzruja
svaki put kad vidi Della Curryja kako slavi na utakmici
sa Stephom i Sethom?
Jeste vidjeli kako Dell Curry gleda utakmicu?
Dell Curry kaže: „Vidi moje sinove u NBA-u!”
Michael mora gledati Marcusa i Jeffreyja na kauču.
„Vas dvojica ste niškoristi crnje.
Samo smišljate različite boje Jordanica
i igrate Fortnite svaki jebeni dan. Pogledajte se.”
Ovo je dobar trenutak da vam kažem da se Michael Jordan i ja ne slažemo.
Mnogo toga što vam govorim potječe iz našeg neslaganja.
Godinama je ljut na mene.
Godinama je nadrkan na mene jer sam bio voditelj jednog događaja
na koji je kasnio.
Imao sam spremnog asa u rukavu.
Vidio sam ga i odmah sam ispalio foru.
Odmah, ali bila je zezancija.
Svi znaju da se Michael Jordan očajno odijeva. Očajno!
Najgore traperice u životu vidio sam na njemu.
Imale su goleme stražnje džepove.
U taj džep stane Dellovo računalo.
Kvragu, Mike! Je li to Dell u tvom stražnjem džepu?
Kvragu, Mike. Je li to modem, jebote? Dođavola!
Kasnio je. Nabacio sam brzinsku šalu.
Niotkud sam izvalio da se odijeva kao trudna lezbijka.
Hlače su mu prekrivale prsa.
Virilo mu je ono salo dolje.
Otada nismo razgovarali.
Jebe mi se!
Baš me briga komu se sviđam, a komu ne.
Sad mi ne možete lako dići tlak.
Imam 45 godina. Što si stariji, to te više boli kurac.
Istina je.
Što si stariji, to te više boli kurac.
Ako nije riječ o mojoj obitelji ili napretku, ne trošim vrijeme na to.
Više nisam isti. Promijenili smo se i moji prijatelji i ja.
Bože, sjećam se kakvi smo nekoć bili.
Po cijeli smo dan razglabali o istome.
Gdje su ženske? Gdje su klubovi, gdje je cuga?
Gdje je cuga? Gdje su klubovi, gdje su ženske?
Svaki dan.
Sad je drukčije. Razgovaramo samo o ozljedama i lijekovima.
To je stvarnost.
Nakon 40. više se ne oporavljaš. Što je to?
Ne oporavljaš se, ali ne znaš od čega.
Svaki razgovor počinje pitanjem o ozljedi za koju ne znaš odakle ti.
„Danas sam sjebao vrat. Ne znam kako, dovraga.”
Nakon četrdesete, svi ti žele pomoći.
„Pa što si učinio?” „Ne znam, jebote.
Predugo gledam znakove na cesti.
Gledam ih ovako, ali onda se ovako okrećem.”
Svi misle da su liječnici i govore ti što ti treba.
„Moraš nabaviti kurkumu i riblje ulje.
Utrljaj riblje ulje na vrat.
Uzmi žlicu češnjaka. Zagrizi luk. Stavi lijevo stopalo u vruću vodu.
Drži je deset minuta.” Misliš da sam vampir? Koji ti je kurac?
Nakon 40. nema oporavka.
Kad se ozlijedite nakon 40., više nema potpunog oporavka.
Sa svakom ozljedom gubite dio sebe.
Ne možete se potpuno oporaviti.
Evo dokaza. Moja ruka.
Skroz do gore. Vidite? Evo je. Do kraja.
Ova ne. Evo je. Samo dovde.
Liječnik mi je rekao: „Koristi se drugom rukom.”
„Majku mu, popravi to!
Sav sam neujednačen. Popravi to, jebote!”
Zavidim ovoj mlađoj generaciji.
Kad se ozlijede, odmah se oporave.
Igrao sam košarku s njima.
Jedan je klinac uganuo gležanj. Gležanj mu je dotaknuo tlo. Vidio sam.
Gležanj mu je dotaknuo igralište.
Rekao sam: „Sranje! Slomio ga je! Sigurno!”
Znate kako ga je popravio? Sagnuo se i čvrsto zavezao tenisicu.
Počeo je skakati.
Rekao je: „Dobro sam! Odigrat ću do kraja!”
„Odigrat ćeš do kraja?!”
Takva sranja nisu moguća nakon četrdesete.
Ako uganeš gležanj, ako se prelomi,
sutradan si u onoj čizmi.
Imaš onu jebenu čizmu.
„Što ima, ljudi?”
„Kvragu, Joe! Mislio sam da si uganuo gležanj.” „I ja.
Zeznuo sam i meniskus i Ahilovu tetivu.
Sad imam išijas. Izvan pogona sam osam mjeseci.”
„Osam mjeseci?!”
„Osam mjeseci! Dovraga, Joe!
Pa nisi igrao!”
„Znam.
Rekli su da sam prebrzo sjeo.
Ne smijete tako brzo sjedati. Morate usporiti.”
„Dovraga, Joe!”
Lako se ozlijediti.
Mislim da ljudi ne razumiju koliko se lako ozlijediti.
Neki dan sam se spuštao stubama i poskliznuo se na zadnje tri.
Nisam pao. Otklizao sam na peti. Znate na što mislim?
Znate o čemu govorim?
„O, ne!” Baš ovako.
Nasmrt sam se prestrašio, jebote.
Usput, radije bih pao.
Jer kad padnete, gotovo je.
Dok ovako kližete, razmišljate…
Razmišljate o posljedicama pada.
„Sjebat ću glavu na prokletoj stubi!”
Nekomu naudite.
Neku sirotu babu gurnuo sam niz stube.
Uspaničario sam se.
Čuo sam samo…
Stube su opasne.
Što će nam toliko stuba?
Stube su na svakom koraku, jebote.
Penjanje je u redu. Problem je spuštanje.
Strašnije je s godinama. Nekidan sam bio sa sinom.
Silazio je niza stube. Taj je crnjo silazio preskačući stube.
Mora da je Osvetnik. Bolja koljena još nisam vidio.
Kakva to koljena ima moj sin?
Ja silazim postrance. Kad ostarite, to ovako izgleda.
Hajde. Žuri vam se? Zaobiđite me.
Neću se ozlijediti zbog vas. Hajde.
Prelako se ozlijediti.
Neki dan sam se tuširao. Noga mi je proklizala. Ajme meni.
Usrao sam se od straha. Noge su mi se jako udaljile.
Noge mi nikad nisu bile udaljenije.
Ajme meni.
Niste zahvalni na svemu za što se možete uloviti
dok vam to ne zatreba.
Ne znate čemu služe sve one ručke u tušu dok vam ne zatrebaju.
Slušajte. Poskliznuo sam se, skoro sam razbio glavu, zgrabio sam ručku.
„Hvala ti, ručko spasenja za maloga crnju.”
Da.
To je upravo to. Ručka spasenja za maloga crnju.
Ali promašio sam veliku ručku.
Pokušao sam je zgrabiti.
Promašio sam je. Morao sam zgrabiti malu, jebote.
Ajme meni. Nisam znao da tomu služe te dvije ručke.
Imam fobiju od pada pod tušem.
Takve su ozljede među najgorima.
Pad pod tušem?
Bože. Evo čega se bojim.
Da ću pasti i da se neću moći pomaknuti.
Bit ću ispod glave tuša i voda će…
Voda će curiti po meni,
a ja ću se ondje morati šest sati boriti za život.
Šest ću sati biti…
Takvog će me pronaći.
S malom kitom, jer ću biti šest sati pod vodom.
Ajme meni. Samo zamislite!
Umirete i posljednje što čujete je: „Fuj! Vidi mu kitu! Fuj!”
Ajme meni, jebote!
Ustrijelite me!
„Zašto mu kita izgleda tako? Fuj!”
Krpa za pranje viri ti iz guzice. To je posljednje što si oprao.
Na krpi su komadići govana.
„Fuj, na toj je krpi govno!
Neću dirati tog posranka s malom kitom!”
Umirem, jebote.
Tako razmišljam zbog svoje posljednje ozljede.
Ta posljednja gadno me sjebala.
Slomio sam kitu. Ne znam kako da to bolje objasnim.
Iskren sam. Potpuno transparentan.
Ozlijedio sam se u utrci.
Ali ne na stazi.
Ne u utrci u kojoj prođeš kroz vrpcu i na kraju dobiješ nagradu. Ne.
Dva pijana crnca nasred ulice u dva ujutro.
Bez razloga sam se utrkivao s bivšim NFL-ovcem.
Bilo je spontano.
Bili smo na roštiljadi. Načuo sam jedan njegov razgovor.
Govorio je o američkom nogometu. „Stari, nedostaje mi nogomet.
Život nije isti bez nogometa. Dao bih sve da mogu opet igrati.
Izgubio sam dio sebe kad sam prestao. Nedostaje mi.”
Bez razloga rekao sam: „Zgazit ću te u utrci, idemo.”
„Što? Kevine, ne šališ se? Želiš se utrkivati?”
Rekao sam: „Da, majku ti. Idemo!”
On će: „U redu, ako tako želiš.”
Znakovi su bili svuda oko mene.
Upozoravali su me da se ne utrkujem.
Prvo, to kako se on istezao u usporedbi sa mnom.
Istezao se na razne načine. Izvodio je ovako duboke pregibe.
Zatim neka sranja s preponama. I koljena.
Kao žlica za sladoled. Ne znam koji je to kurac.
Petama je doticao stražnjicu. Istezao se pet minuta.
Ja sam dvaput protresao noge.
Bum, bum! Idemo!
Idemo!
U četrdesetima je najgore kad imate prijatelje vršnjake.
To su grozni prijatelji
jer će svaku vašu glupu odluku
podržati bez obzira na sve.
Kad sam dvaput protresao noge, rekli su:
„Ideš!”
„Sredi ga, Keve!”
Razvalit ću ga!
Odmah sam mu rekao: „Profesionalni si sportaš.
Znam da imaš tehniku.
Zato misliš da imaš prednost, ali nemaš.
Imam dar i urođenu sposobnost trčanja i zato ću te sustići.”
Evo moje tajne.
Prste držim ovako spojene.
I tako… Samo malo.
Moja tajna je da ovako spojim prste.
Ovako režem zrak.
Zrak mi je kao torta. Režem je dok trčim!
Kad ja trčim, svi dobiju komad torte.
Drugi trče otvorenih prstiju. To ih usporava.
Pogledajte. Sav taj zrak.
Ne ja. Pogledajte!
Poslali smo jednog dječaka na kraj ulice da drži ovako ruke.
Kad ih spusti, to je znak da utrka počinje.
Na startnoj smo liniji. Imao je tehniku. To sam znao.
Jedna mu je ruka bila dolje, druga ovako gore. Glava ovako.
Ja sam se namjestio kao ulični crnjo.
To je kad…
Želiš prije krenuti.
To je sve.
Ajme meni.
Dječak stoji ondje. „Priprema, pozor…” Spušta ruke.
Vrijeme je!
Prestigao me.
Uvijek počnem trčati spuštene glave.
Počnem spuštene glave, a onda je podignem.
Uvijek kad podignem glavu, budemo rame uz rame
ili sam malo ispred suparnika.
U svakoj smo utrci ili rame uz rame
ili sam ja malo ispred.
Prvi put sam u životu vidio nekomu potiljak. Ajme!
Gubim, jebote! Ajme meni!
Nešto očito nije u redu.
Nema šanse da gubim. Nešto nije u redu.
Pogledam prste i shvatim da ih nisam sasvim spojio.
Trebao sam.
S godinama više urlaš dok trčiš.
Moji prijatelji su navijali. „Hajde, Keve! Brže!
Koljena u zrak! Tijesno je! Peta, prsti! Tijesno je!”
„Jebote, pokušavam!”
Ne mogu ga sustići. Još osam koraka do kraja. Govorim si:
„Hajde, Keve. Koljena u zrak. Jebote, stari. Požuri se, hajde!”
U pretposljednjem koraku osjetio sam nešto.
Osjetio sam nešto, jebote.
Što sam osjetio?
Kao da mi je kita otpala i odletjela u grm.
Odmah sam stao.
Napravio sam onu grimasu kad se ozlijedite pa pogledate nekoga u oči.
Moj je trener odmah znao. „Jesi dobro?” „Nimalo. Sjeban sam, stari!”
Ozbiljnost ozljede mjeri se po tome koga zoveš.
Ondje su mi bili svi prijatelji.
Rekao sam: „Smjesta idite po moju ženu.”
Zoveš ženu onda kad se želiš pripremiti za kraj.
Želiš potpisati papirologiju. Obiteljsku zakladu, oporuku, svejedno.
Kita mi je u grmu. Želim umrijeti!
Neću živjeti bez kite! U grmu je!
Otišli su po moju ženu. Došla je sva ljuta i prkosna.
Ovako je lamatala glavom.
Čim me vidjela, rekla je: „Što si sad učinio, tupane?”
„Učini mi uslugu. Pogledaj je li moja kita u onom grmu.”
„Molim?”
„Pogledaj je li u onom grmu moja kita!”
„Kita ti nije u grmu.” „U grmu je!”
Zgrabila me jer sam mali.
„Dođi! Tu ti je kita! Napipala sam je!”
„Nemoguće.
To su muda. Napipala si mi muda.
Kita mi je u grmu.
Neću se svađati o tome gdje mi je kita. Zovem liječnika.”
Zovem ga. „Doktore, nisam dobro.
Ne mogu hodati. Moja je kita možda u grmu.
Slikao sam grm za svaki slučaj. Žena je ne želi potražiti.”
Dolazim u bolnicu, na stražnja vrata.
Ne želim da me tko vidi. „Dajte nosila. Ne mogu hodati.”
On će: „Kevine, bez brige.” Govorim istinu, ljudi!
Sjedam na suvozačko mjesto.
Dolazimo u bolnicu. Noćna mora.
Kao u epizodi jedne od loših bolničkih serija.
Dođu, stave me na kolica i počnu me gurati kroz bolnicu.
Režu mi hlače odozdo,
izgovarajući besmislene bolničke rečenice.
„Dajte mi tri TCE-a i osam SUV-ova.”
Ne znam što im to znači, jebote.
Netko uzvikne: „Mora na magnetsku rezonancu da vidimo što se događa!”
Ne znam zašto, ali ne podnosim taj stroj.
Ali nikad to ne priznam. Lažem.
Stave me u stroj. Dolazi liječnik. „Keve, spreman?”
„Apsolutno, doktore. Ožeži.”
Zatvara vrata. Čujem zvučne signale.
Pucam.
Stavio sam ruke na staklo i rekao: „Pokušavaju mi ukrasti DNK!”
Puknuo sam, jebote.
Morali su me uspavati.
Kad sam se probudio, liječnik je bio vrlo iskren.
„Kevine, imao si pravo. Lijepo si se udesio.
Pukla su ti oba aduktora.”
Jebote!
Oba?!
Suze. Prave suze, odmah.
Plačem. U rasulu sam, jebote.
Plakao sam zato što nisam imao pojma što je to.
Nikad čuo.
Zamišljam najgori scenarij. „Želiš li reći da nemam jajnike?
Jesi li mi uzeo jajnike, kurvin sine?
Jesi li mi uzeo jajnike?!”
Tužan dan.
Dobio sam invalidska kolica.
Ljudi, u kolicima sam bio šest tjedana.
Dali su mi bolnička kolica. Ta su vjerojatno najgora.
To su ona koja morate složiti, jebote.
Ali morate biti snažni. Morate stvarno jebački…
Morate udariti sjedalo.
Kočnice su iza kotača. Morate ih jako pritisnuti.
Sad mnogo više poštujem ljude u kolicima.
Oduvijek ih poštujem. Sad ih samo još više poštujem.
Znate što? Najvažnija je osoba koja vas gura.
S lošim guračem život u kolicima može biti sranje.
Trebate dobrog gurača kolica. Moj je bio grozan. Užasan.
Moj prvi gurač? Užasan.
To je bila moja žena. Kakva kuja. Samo kažem.
Tako je kako je. Iskren sam.
Prvi dan u kolicima odgurala me do prozora.
Zakočila ih je i rekla: „Vratit ću se.”
Sjedio sam sedam sati ispred prozora.
Sedam sati!
Kad ste toliko gledali kroz prozor? Toga sam dana sve vidio!
Kao u crnačkoj epizodi Miseryja. Nisam znao što se događa.
Pišao sam i srao po sebi. Nitko me nije oprao. Koji je ovo kurac?
Život u invalidskim kolicima bio je težak. Htio sam da mi sin zamijeni ženu.
Želim sina. On će biti bolji gurač.
Nije bio ništa bolji.
Previše se zafrkavao. Gurnuo bi kolica daleko ispred sebe.
Onda bi potrčao, naskočio na njih i podigao mi noge.
Nema većeg straha nego kad te guraju u kolicima
pa te puste, a ti vidiš aute.
„Hej!”
Tako sam saznao zašto ljudi u kolicima nose rukavice.
Mislio sam da im je samo dosta tuđih sranja.
Uspaničario sam se. Pokušao sam se zaustaviti golim rukama.
Napravio sam si rupu u dlanu, a kad se to dogodilo,
preko puta je bio drugi muškarac u kolicima. Pogledao me.
Rekao je: „Nabavi rukavice, mali.”
Rekao sam ženi: „Trebaju mi rukavice.
Vidi. Imam rupu u dlanu. Moram nabaviti rukavice.”
Ona će: „Imam ti rukavice na jedan prst. Uzmi njih.”
Uzeo sam ih. Izašli smo i gurao sam kolica.
Vidio sam tog istog čovjeka.
Pokušavao sam mu zahvaliti. „Hvala, stari.
Rekao si mi da zaštitim ruke.
Puno mi znači to što se ovako držimo zajedno.”
Saznao sam da je ovo bezobrazno među nepokretnima. Ovo nešto znači.
Pobjesnio je. „Nećeš gurnuti palac ni u čije dupe!”
Što?
„O čemu ti? Nitko ti ne želi gurnuti palac u dupe!
Samo ti želim zahvaliti na savjetu. Hvala!”
„Ovo ti je zajebancija?” Krenuo je na mene.
Moja prva tučnjava u kolicima!
Nisam znao što da radim. Sin mi je zakočio kolica.
Morao sam se pripremiti za udar. Bio sam… Gledali smo se u oči.
Izbacio me iz kolica, jebote! Ajme meni!
Ustao sam, ljut. „Zašto si se zabio u mene?”
Ljudi su gledali. Netko je viknuo: „Glumi! Može hodati!”
Rekao sam da ne glumim.
„Abdicirali su me. Uzeli su mi jajnike!
Ne znate kako je to kad nemate jajnike!
Nemam jajnike!”
Smiješno vam je, ali to je moj život.
Počeo sam hodati za šest i pol tjedana.
Hodati.
Ako ćemo iskreno, a hoćemo, nešto sam shvatio.
Shvatio sam da mi se u tih šest tjedana
kita nije nijedanput dignula. Živa istina.
„Ajme meni! Što ako će sad zauvijek biti tako?
Što ako mi je to sad normalno?
Što ako se moja žena želi jebati, a meni kita ne radi? Ajme!”
Inače nisam tjeskoban, ali kad me ulovi, dobro me ulovi.
Osjetio sam da me lovi, dobro?
Počeo sam šiziti. Šizim, jebote.
Nabavio sam tabletu za kitu.
Istina. Ne sramim se priznati da sam uzeo tabletu za kitu.
Svaki je muškarac treba uzeti bar jedanput u životu.
Dati svojoj ženi malo kite na tableti. Stvarno.
Ne trebate joj reći. Nemojte joj reći za tabletu.
Moja žena nema pojma da sam uzeo tabletu za kitu.
Saznat će kad ovo vidi, ali trenutačno ne zna.
Morate razumjeti pravila i kontekst tablete za kitu.
Ako je tableta dobra, djelovat će tri dana.
Prvo pravilo je da se ne zavaravate.
Zapamtite ovo. Nemojte se zavaravati.
Zaslužna je tableta za kitu, a ne vi. Jasno?
Zaslužna je tableta za kitu, a ne vi.
Ne uspoređujte svoju kitu s kitom na tableti.
To su dvije različite kite.
Rastužit ćete se, sjebati si samopouzdanje.
Morate napraviti dobar raspored.
Prvog dana na tableti za kitu pripremate teren.
Postavljate temelje.
Znate što ste uzeli. Ona ne zna.
Morate se preseravati.
„Nastavi tako glasno hodati
i vidjet ćeš svoga Boga.
Sigurno si zaboravila tko sam i za što sam sposoban.
Dupe će ti završiti u zraku.
Nastaviš li ovako, nadrapat ćeš.”
„Što god ti kažeš, Kevine. Uvijek se preseravaš.
Što god. Uvijek se preseravaš.”
Na kraju prvog dana ispunite obećanje.
Priuštite joj najbolju ševu u životu.
Drugog dana podsjetite je da ste ispunili obećanje.
„Nisam li ti rekao? Mogu to kad hoću.
Kao na prekidač. Na zahtjev.
Ne ševim te tako uvijek
jer se ne znaš ponašati, eto zašto.
Popravi se i ševit ću te tako češće.”
„Popravit ću se!
Reci mi kako da se popravim. Popravit ću se!”
„Kao prvo, umukni, jebote!”
Na tableti ste druga osoba.
Niste isti kao kad niste na tableti.
Drukčije se i preseravate.
Ne znate da ste sposobni izjaviti hrpu gluposti.
„Kako se zovem, mamicu ti?” „Kevin.” „Ne!”
„Ne!”
„Što mi piše na rodnom listu?”
„Kevin Darnell Hart.”
„Da!”
„Koji je moj OIB?”
„Molim? Ne znam to.”
„Koji je moj OIB? Brže! Inače ću izvaditi kitu!”
„Ne! Nemoj izvaditi kitu!
O, Bože!
1743222.”
„Da!”
„Podigni ruku ako voliš moju kitu.” „Obožavam tvoju kitu.”
Ne možete to učiniti s običnom kitom.
Povrijedit će vam osjećaje.
Odmah će vas sasjeći.
Čim joj ga stavite.
„Je li skroz ukrućena? Nije kao jučer.”
„Kujo, što si rekla?”
„Nije kao jučer.
Mislim da nema istu količinu krvi kao jučer.
Rekao si da ćeš mi je dati ako popravim ponašanje. Jesam!
Pomoći ću ti da se napuni s više krvi.
Kevin Darnell Hart.”
„Kujo, prestani mi izgovarati puno ime! Zašto izgovaraš moje puno ime?”
„17432221.”
„Prestani izgovarati moj OIB!
Jesi li ozvučena? Za koga radiš?”
„Želim tvoju kitu!”
„Spusti tu ruku, jebote!”
Tada prestane djelovati.
Spusti vam se. Ajme meni.
Spustila vam se dok ste bili sa ženom koju volite! Jebote led!
Ovo je loše. Ne može gore.
U epicentru smo. Najveća razina panike.
Morate nekako spasiti stvar.
Morate odraditi „stisni pa pritisni”. Znate li što je to?
To vam je posljednja opcija.
Posljednja šansa da spasite stvar.
Morate jako stisnuti bazu da dovoljno krvi dođe do vrha dok ne završite posao.
Tada se pretvorite u Transformera.
Tražim bilo kakvu reakciju.
„Što se događa?” „Zaveži!”
„Zbunjuješ me!”
Svi muškarci znaju za to, ali nemaju naziv za to.
Stisni pa pritisni. Molim.
Žene će vas pitati: „Izvodiš li na meni ‘stisni pa pritisni’?
Jer to mi baš tako izgleda.”
Znate u čemu je bio problem? U mom dobavljaču tableta za kitu.
Problem je mjesto kupnje. Nisam htio ići liječniku.
Nisam htio recept za to. Smatrao sam to previše agresivnim.
Recept za tablete za kitu? Isuse Kriste.
Bože. Što ako mi ponište recept?
Više ništa neću moći jer mi je liječnik poništio recept.
Sramota.
Kako bi tekao taj razgovor? „Ne, doktore. Svjestan sam toga.
Kunem se da više tako ne jebem. To je…
To je to, posljednji put. Nemojte me iznevjeriti.”
Ne mogu to zamisliti. Tablete za kitu nabavljao sam na benzinskoj.
Istina je.
Nije bilo namjerno. Spontana kupnja.
Nalio sam gorivo i ušao po čips.
Tablete za kitu stajale su pored čipsa. Jebeš sve! Odmah sam uzeo jednu.
I energetsko piće. Odmah je djelovalo.
Problem je bio u prodavaču.
Imao sam mnogo pitanja za njega.
Rekao sam vam za tjeskobu.
Ponašao sam se kao da je liječnik. Mnogo me toga zanimalo.
Rekao sam: „Oprostite.
Koja je razlika između Nosoroga XL i Gorile 45 Pro? U čemu je razlika?”
„Dobro. Dakle, sviđa vam se Nosorog? Dobro.
Alergičan sam na školjke. Je li to problem?
Ne? To je u redu? Dobro.
Što kažu vaši kupci?
Imate li stalne kupce? Dolaze li po još?
Kažu li da su zadovoljni? Kupe li opet?”
Odmah mi je rekao.
„Jedan tip kupi sve tablete za kitu koje imamo.
Nagura ih u stražnji džep.”
„Samo u jedan džep stane toliko tableta za kitu.”
Michaele Jordane, ti kurvin sine.
Michaele Tabletokitiću Jordane, kurvin sine!
Michael će me ubiti kad ovo vidi. Jedva čekam.
Čitat ćete o našoj tučnjavi.
Udarat ću ga po stražnjem džepu. „Jebi se, Mike!
Jebi se, stari! Znam gdje ti je računalo.”
Bojim se ovisnosti o tabletama.
Toga se iskreno bojim.
Zato što sam 45-godišnji crnac.
Važno je zdravlje i briga o sebi. Čuvajte svoje zdravlje.
Čuvajte zdravlje dok još možete.
Nemojte čekati da bude prekasno. Razmislite o tome.
Čuvajte zdravlje dok još imate izbora, jebemu.
Zdravlje je vrlo važno. Istina je.
Ja jako čuvam svoje zdravlje
jer u mojoj obitelji ima svega.
Puno sranja. Obitelj mi je sjebana. Sve moguće dijagnoze.
Dijabetes, rak, visoki krvni tlak, hipertenzija, giht.
Moždani udari na sve strane. Bore se sa svim i svačim.
Ne želim istu sudbinu pa to pokušavam spriječiti.
Uvodim promjene sad da ne moram poslije.
To pokušavam. To mi je cilj.
Kažem…
Kažem svojim prijateljima…
Moji prijatelji ne razumiju što je briga za zdravlje.
Nimalo ne poštuju zdravlje.
Spank je možda najgluplji po tom pitanju.
Prije mjesec dana na večeri Spank je popio čašu vina, dobro?
Nakon toga je rekao: „Vrti mi se svaki put kad pijem vino.
Zamuti mi se vid, ne osjećam ruku.
Lijeva strana lica mi se nekako spusti.
Ruka mi utrne. Ne osjetim nogu.
Osjećam probadanje u stopalu.”
Rekao sam mu: „Idiote, to je moždani udar.”
„Dobro sam. Leći ću i popiti sok s okusom đumbira.”
Ja ću: „Molim?!”
„Leći ću i popiti sok s okusom đumbira.”
Želim upoznati onoga tko je crnce uvjerio da je taj sok lijek.
Želim ga upoznati da ga mogu odalamiti.
To nije lijek!
To je sok, jebote! Sok!
Znate čega nema u tom soku? Đumbira.
Što kažete na to? Nema đumbira, jebote!
Ljudi drže bočice tog soka u ormariću s lijekovima.
Idioti ste, jebote! To je sok!
Moji se prijatelji kunu u sok s okusom đumbira. Kunu se u njega!
Harry ima sjebana koljena više od desetljeća.
Znam da je u pitanju meniskus. Jednostavno znam.
Pitao sam ga za koljena, a on će: „Ma samo ih moram razgibati.”
Spank će: „Popij sok s okusom đumbira.” Harry će: „Fakat?”
Majke mi. „Fakat?”
„Kažem ti. Sok s okusom đumbira.”
Harry naruči sok, popije ga, ustane i kaže: „O, da. To je to, da.
Da, osjećam to!”
Lažljiva pizdo!
Osjećaš mjehuriće u koljenu? Ne seri!
Zdravlje se svodi na to što smiješ, a što ne smiješ jesti.
Ljudi se svakodnevno s tim bore. Neki to razumiju, neki ne.
Što smijete, a što ne smijete jesti.
Starce boli kurac.
Znate ono kad ih pokušate spriječiti?
„Djede, ne smiješ jesti sol.”
„Majku ti tvoju, znam!
Jebe mi se i za tebe i za doktora!”
Boli ih kurac!
Već znam što smijem, a što ne smijem jesti.
Obožavam sendvič s ljutom piletinom. Ne smijem ga jesti, ali ga volim.
Nema boljeg, ali ne smijem ga jesti.
Taj sendvič nije nikad izgubio bitku s mojim tijelom.
Svaki put mi izleti iz dupeta kao metak.
U jednom hicu.
Eto ga.
Ni ne pogledam. Znam da je kaotično.
Znam da je ondje iza totalni kaos, jebote.
Znate što me ljuti? Stvarno dobro prožvačem taj sendvič.
Ali on se nekako opet sastavi i izađe mi kroz šupak u komadu.
Pecivo bude na zahodskoj dasci. Pileća pljeskavica na podu, dovraga.
Moram ga složiti i staviti u zahodsku školjku.
Jebeš taj sendvič. Izgori mi dupe od njega.
Sve manje toga smijemo jesti.
S godinama vam želudac slabi.
Ne možete više jesti sranja. Idite na večeru sa starcima.
Čut ćete ih kako konobarima govore što sve ne smiju jesti.
I ono najjednostavnije! „Oprostite, ima li limuna u vodi?
A-a! Nosite to odavde!
Pojedem li limun, mjesec dana sam u banani!
Danima ću srati pojedem li taj limun.”
„Sereš od limuna?”
„Je li ovo sezam na pecivu? A-a! Nosi to odavde!
Pojedem li sezam, godinu dana sam u kurcu.”
Što?
Godinu dana? Bože!
Ali starenje je zabavno.
Jedva čekam da dosegnem tu razinu starosti.
Morate znati kakav starac želite biti.
Ja znam kakav starac želim, a kakav ne želim biti.
Razgovarao sam s obitelji.
Postoji razina starosti nakon koje više ne želim živjeti.
Ne želim doći do faze kad sam ovakav.
Kao da vas netko zaziva.
Ne želim tako.
Dođe li do toga, morate me podsjetiti na sve što sam nekoć volio.
„Jesi li za palačinke?” „Jebeš palačinke!”
„Ali voliš ih.”
„Tako je. Volim palačinke!”
Odvedite me u šumu i pucajte mi u glavu, jebote.
Neću ovako do smrti.
Neka netko smakne tog crnju.
Ne želim doći do faze da trebam kutijicu za tablete.
Ne želim to.
Onu dugu kutijicu za dane u tjednu.
Radije bih umro, jebote.
Radije bih umro nego to izvukao iz džepa za večerom, jebote.
„Ajme!
Zna li tko koji je danas dan?
Četvrtak? O, ne! Mislio sam da je utorak.”
Upucajte me.
Ne želim živjeti, jebote.
Ako ne mogu ugasiti svoje rođendanske svjećice,
ne želim živjeti, jebote.
To je najgore što starcu možete učiniti.
Starci navrše 85 godina.
Dobiju veliku rođendansku tortu s brdo jebenih svjećica.
S 85 svjećica na rođendanskoj torti.
„Sretan rođendan, bako! Ugasi svjećice!”
„Možeš ti to, bako.” Ne može!
Već 45 minuta čekam da baba ugasi te svjećice!
Moram na posao!
„Možeš ti to, bako.”
Dosta mi je života.
Želim doživjeti one godine u kojima mogu reći što mi se sprdne.
To je starost kakvu želim.
U nekim godinama počneš baljezgati. Ne mariš.
Blizu si smrti. Neki su starci učinili to kako treba.
Znate tko? Legendarni Quincy Jones.
Počivaj u miru, legendo.
Quincy Jones, jebote.
Ajme meni.
U starosti je počeo baljezgati.
Želite komediju? Pogledajte njegovih pet posljednjih intervjua.
Počeo je govoriti gluposti koje nemaju veze s pitanjima.
Quincy je živio u svom svijetu.
Pitali su ga: „Quincy, što vama znači glazba?”
On će: „Jebao sam sve ženske iz Supremesa.” Čekaj malo. Što?
„Isuse Kriste, Quincy. Molim?”
„Boli me kurac!”
„Supremesice su vrhunske pičke. Boli me kurac!”
„Šmrčem kokain 60 godina.” „Jebote!”
„Quincy…
Quincy, prestani. Dosta!”
„Boli me kurac! Moram informirati ljude.
Svašta ja znam.
Pazite sad. Stevie Wonder nije slijep. Samo glumi.
Cijelo vrijeme glumi.
Davno me pitao: ‘Kako da se mjerim s Rayem Charlesom?’
Rekao sam: ‘Budi bolji slijepac.’ Znate što je učinio? Upravo to.
Vidi on te tipke!
Glumi!”
„Joe, bilo je dosta. Prestani, Joe.”
„Ja sam rekao Joeu Jacksonu da mlati djecu.” Stani malo!
„Mlatio ih je svaki Božji dan!”
Imam još jedan.
„Ja sam izbijelio Michaelovu kožu. Ja!
Ja!
Htio je u solo vode. Rekao sam mu da tako neće uspjeti. Ja sam zaslužan!”
To je druga razina starosti. Želim to dostići.
Želim da mogu reći što me volja. Sve sam bliže tome.
Nisam znao hoću li vam ispričati sljedeću šalu.
Ali hoću. Ubacit ću je. Dakle…
Pričao sam vam o večeri
s obitelji, za mog nećaka, zar ne?
Kad smo završili s jelom, došao je konobar.
Ne lažem. On će: „Jeste li za desert?”
Svi polude. „Nego što!”
„Ja ću pitu od batata.” „Ja od limuna.”
„Čokoladnu tortu.” „Crveni kolač.”
„Jebeš to. Ja ću pitu od jabuka.”
„Kušat ću malo tvoje.” „Sok sa sladoledom.”
„G. Hart, a vi?”
Odgovorim: „Ne jedem slatko.”
Ujak se naljutio. „Vidi ti maloga iz Hollywooda.”
„Vidi ti maloga iz Hollywooda!
Predobar si da jedeš slatko sa svojom obitelji, je li?
G. Savršeni. Zašto ne možeš pojesti prokleti desert sa svojom obitelji?
Zašto ne možeš uživati u desertu sa svojom obitelji?”
Rekao sam: „Možda zato što su ispod ovog stola samo lijeva stopala.
Što kažeš na to?”
Razmislite malo.
Jesi skužila?
To je šala o dijabetesu.
Kad u crnačkoj obitelji oboliš od dijabetesa,
prvo izgubiš stopalo.
Dakle, ako pogledaš ispod stola, vidiš samo lijeva stopala
jer su svi izgubili desno stopalo. Kužiš?
Da?
Nije zapravo smiješna ta šala,
nego je smiješno kad bijelac ne skuži tu šalu.
„Jebote, zašto režu stopala članovima ove obitelji?”
Bila je tako zbunjena. „Molim? Što?”
Ne znam smijem li je zadržati.
Ne znam smijem li zadržati tu šalu jer moj ujak ima jedno stopalo.
Istina je. I znam da će biti bezobrazan kad ga opet vidim.
„Baš si duhovit crnjo. Je li, Kevine?
Stvarno si duhovit crnjo. Nisi li, Kevine?
Daj mi jedan dobar razlog da te ne opalim nogom u guzicu!”
Nedavno su mu amputirali nogu.
Vidim da nije još sasvim svjestan toga.
I dalje govori gluposti kao da ima dvije noge.
Omakne mu se.
Komičar u meni ne može to pustiti. Ne mogu to ignorirati.
Nekidan smo ušli u auto i zatvorili vrata.
On će: „Hladno je. Otvori vrata. Odjurit ću po kaput.” Ja ću…
„Možeš odskakutati po svoj kaput.
Nećeš ti nikamo odjuriti.”
Ovo je sjajna prilika da vidim razumijete li
da sam u ovom nastupu sve povezao.
Odlučio sam ga nazvati Zrele godine
jer sam htio skrenuti pozornost na važan dio starosti.
Sad svi pokušavaju biti mlađi nego što jesu.
Svi pokušavaju vratiti vrijeme. Nitko ne slavi starost.
Reći ću vam što je starost. Proživljen život, iskustvo i mudrost.
Bez toga u životu nema uspjeha.
To znači imati uspješan život.
Također morate shvatiti da je starost blagoslov, jebote.
To je nevjerojatan blagoslov jer neće svi doživjeti starost.
Neće je svi doživjeti.
Kad navršite 50, 60, 70, 80, znajte da vam to nije zajamčeno.
Jedni ste od rijetkih sretnika.
Zato proslavite svoj život kako treba
kad doživite te godine, dobro?
I nemojte se bojati svojih ograničenja.
Kad ostarite, ne petljajte se gdje vam nije mjesto.
Ne zanosite se.
Tako nastradate. Tako sam slomio kitu. Zanio sam se!
Nisam imao što tražiti u utrci protiv onog čovjeka!
Upropastio sam si cijelo ljeto. Uništio sam sve planove za ljeto.
Trebao sam cijelo ljeto putovati s obitelji.
Otputovali smo samo jedanput.
Otišli smo u Ruandu.
Htio sam odvesti obitelj u Ruandu da doživimo nešto novo.
Nešto što ćemo zapamtiti.
Nešto da se malo kulturno uzdignemo, zar ne?
Da vidimo nešto drukčije.
Kad odemo na odmor, ništa ne odbijamo. Sve prihvaćamo.
Čim smo došli u Ruandu, rekli su nam: „Morate pješačiti do gorila.
Morate pješačiti do gorila.”
Vi koji ne znate što je pješačenje do gorila,
potrudit ću se da objasnim.
To je kad odete u džunglu
i ondje pronađete otiske koji nalikuju otiscima gorila,
a zatim pratite te otiske kako biste pronašli prirodno stanište
pravih gorila.
Rekao sam: „Jebeš sve. Može, idem.”
To je zato što sam bio uvjeren da će nas dijeliti staklo.
Zar ne?
Sigurno će biti iza stakla.
Nikad nisam bio s gorilama bez stakla. Sigurno su iza stakla.
Rekli su: „Mlađa djeca ne mogu ići.”
Išli smo supruga, naših dvoje tinejdžera i ja, s još dvije grupe.
Jedna četveročlana obitelj i još četvero prijatelja, sve bijelci.
Bilo nas je ukupno 12.
Do džungle se pješači kroz park.
Park se pretvara u džunglu. Ovo je istinita priča.
U džungli su nam se pridružili vojnici.
Imali su AK-47, strojnice. Nosili su taktičku opremu.
Pištolji su im bili pričvršćeni za noge.
Kad to vidim, normalno da imam pitanja.
„Oprostite?
Oprostite!
Što se događa? Zašto su oni ovdje?”
„Ovdje su za slučaj da gorile podivljaju i moramo ih usmrtiti.”
„Kako to mislite? Kako podivljaju? Udaraju po staklu? Što rade?
Mogu li razbiti staklo?”
Nitko mi ne odgovara pa ne znam da baljezgam.
Tada nam se pridružio vodič. Zvao se Antoine.
Antoine je cijeli svoj život posvetio
proučavanju gorila.
Zna sve o gorilama. Poznaje ih u dušu.
Ne želim da bijelci saznaju za crnca Antoinea.
Antoine je gorila u ljudskom obliku.
Zvuči suludo kad to kažem, ali objasnit ću vam zašto.
Antoine nam je trebao reći što da učinimo kad sretnemo pravoga gorilu.
Sad ću citirati Antoinea. Upravo nam je ovo rekao.
„Dobro, slušajte.
Prvo pravilo. Ne smijete gledati gorilu u oči.
Ako vas gorila pogleda, spustite pogled. Pokorite se.
Pokorite se gorili jer nemate moć.
Gorila ima moć. Vi nemate moć.
Nemoćni ste u usporedbi s gorilom. Spustite pogled.
Pokažite gorili da on ima moć, a vi ne.
Vi nemate moć!
Drugo pravilo.
Morate se povezati s gorilom.
Morate činiti isto što i gorila.”
Pred našim se očima počeo pretvarati u gorilu, jebote.
Nisam mogao vjerovati.
Ljutim se jer se crnac ponaša kao gorila pred tim bijelcima. Hvata me bijes.
Bijelci su si zapisivali bilješke.
Naljutio sam se. „Koji kurac pišeš?”
Ušutkala me. „Slušaj ga.”
„Razbit ću te. Ne govori mi da slušam. Što pišeš u tu knjigu, jebo ga?”
Antoine nastavlja.
Skače gore-dolje, udara tlo.
Kad završi, pogleda mog sina i kaže: „Sad ti.”
Ja mu kažem: „Ne dolazi u obzir, jebote!”
Moj se sin neće ponašati kao vražja gorila
pred ovim bijelcima i sjebati si život kao Jordanovi dečki!
Nećeš to učiniti mom sinu!
Ne mom sinu, dovraga!
Rekao je: „Kako želiš!”
Otrčao je do stabla, odgrizao koru s njega.
Počeo je lizati šećer ispod.
On će: „Gorile vole šećer. I vi morate voljeti šećer.”
Uzeo je eukaliptus iz grmlja. Počeo ga je trljati po cijelom tijelu.
On će: „Gorile vole miris eukaliptusa. I vi morate mirisati na eukaliptus.
Sad krećemo.”
Odjednom otrči u jebenu džunglu.
U kurac!
Moramo ga slijediti, jebemu!
Pješačimo kroz džunglu. Kunem vam se, ovo je istinita priča.
Nakon 15, 20 minuta on stane i kaže: „Stanite.”
Citirat ću ga.
„Ovdje su.”
Pitao sam:
„Gdje je staklo da stanem iza njega?
Gdje je staklo?”
Okrenuo sam se ulijevo.
Otprilike devet ženki gorile izašlo je iz prokletog grmlja.
Na dvije noge. Ti pizduni ovako dolaze.
Nikad nisam to vidio! Pokorio sam se. Podigao sam ruku.
Pao sam na tlo. Pokoravam se!
Antoine me pokušao podići. Rekao je: „Kevine, ustani.”
Ja ću: „Ne, odjebi od mene. Ja nemam moć. Oni imaju moć.
Ja nemam moć.
Nemoćan sam. Oni imaju moć.”
Pogledam ovamo i vidim svoju glupu ženu s uključenom bljeskalicom.
Pokušava snimiti video. Želi snimku.
Udarim je. „Sagni se, jebote!
Sagni se! Pokori se!”
Mi nemamo moć. Oni je imaju. Nemoćni smo!
Odjednom ih je 15. Petnaest, jebote!
Cijela prokleta obitelj. Hrpa nećaka, teta, stričeva.
Te pizde hodaju uokolo, a mi smo u sredini.
Sve se događa tako brzo. Jedan od njih dotaknuo mi je čelo.
Nije me udario, ali mi je povukao čelo.
Oči mi nikad u životu nisu bile otvorenije.
Imao sam jako puno bjeloočnice!
Tada sam vidio vojnika.
Stajao je ondje. Rekao sam:
„Pucaj! Koji kurac izvodiš?
Pucaj!”
To je bio očiti napad!
Pokušava mi otkinuti čelo, jebote! Ne znam što radi.
Gorile se igraju. Naguravaju se, a mi ih gledamo.
Odjednom svi ustaju.
Otrče u džunglu. Antoine ustaje. Sav je uzbuđen.
Kaže: „Nije li ovo predivno?
Život gorile, uživo!
Sada pratimo gorilu da vidimo kako gorila živi.
Slijedimo gorilu.”
Rekao sam: „Jebi se, stari! Ne!
Neću pratiti gorile, jebote! Ne! Vraćam se.
Vraćam se s obitelji i povest ću vojnika
koji se ne boji svog posla, a ne ovu pičku.
Pička si. Da, jesi. Pička si! Pokušao mi je otkinuti čelo, jebote!”
On će: „Kevine, ne. Moraš ići do kraja.”
Rekao sam: „Ne. Vraćam se.”
On će: „O, ne. Šef.” Ja ću: „Super. Želim razgovarati s tvojim šefom.
Ne sviđa mi se tvoje ponašanje prema nama.”
Kunem se, ljudi. Okrenem se ulijevo.
Alfa-mužjak gorile izlazi iz istog prokletog grmlja.
Ajme meni. Kad kažem „alfa-mužjak”,
govorim o pravom crnji. Nabildana prsa, tanke noge.
Taj gorila nikad nije vježbao noge. Samo prsa!
Da gorila ode u zatvor, tako bi izgledao.
Nikad u životu nisam vidio takvo što.
Dotaknuo je stablo i srušio ga.
Stablo se srušilo.
Ljudi, ne mogu vjerovati
da sam tik do pravoga alfa-mužjaka gorile.
Osjetio sam totalno strahopoštovanje.
Svi su ostali na tlu. Svi su se pokorili.
Samo ja stojim i gledam tog gorilu.
Sin me jedini uspio trgnuti.
Dvaput me lupio po nozi.
Okrenuo sam se, a on će:
„Zbogom, tata!” Koji…
„Što želiš reći, jebote? Što?” Ajme meni!
Ajme meni! Tad mi je sinulo.
Kršim prvo pravilo.
Prvo pravilo bilo je: „Ne gledaj gorilu u oči.”
Gledam tog gorilu ravno u oči, jebote!
Sad se bojim. Ne znam što da radim, jebote.
Okrećem se prema Antoineu da mi kaže.
Kad sam se okrenuo prema njemu, više ga nije bilo.
Imao je savršenu tehniku trčanja. Nisam nikad vidio takvo što.
Prsti su mu bili savršeno spojeni.
Pizda je jurila.
Rezao je zrak kao da je torta. Jeste li čuli?
Nisam znao što da radim. Bit će što bude.
Gorila i ja se gledamo.
Slušajte me sad. Nisam nikad bio pička.
Neću danas postati pička. Tako je kako je.
Ja ga gledam, a on se počinje udarati u prsa. Ovako.
Evo što to znači.
Kad se gorila udara u prsa, pokazuje vam svoju snagu.
Tako se mjeri tko je jači prije borbe.
Znate što još? Kad se gorile bore,
onaj koji izgubi, gubi sve.
Izgubi ženu i djecu.
Ako izgubiš borbu, vraćaš se u džunglu praznih ruku.
Moraš dokučiti što ćeš sa životom. Nemaš ništa.
Zato je imao toliko djece i žena, dovraga.
Toliko je gorila izmlatio. Fakat.
Imam pitanje za sve vas.
Odgovorite poslije na to.
Je li to zaista gubitak? Ako se borimo… Slušajte.
Ako se borimo i ja izgubim, ti ćeš mi uzeti ženu i djecu,
otići onuda, a ja mogu ovuda, besplatno?
To želiš reći?
Ne zvuči mi loše.
Dobro. Dakle, gledam gorilu. On gleda mene.
Tako je kako je, jebote. Neću se udarati po prsima.
Znat će da sam pičkica. Neću to učiniti.
Učinio sam ono što bi svatko učinio.
Nema muškarca koji to ne bi učinio da je bio na mom mjestu.
Pogledao sam gorilu u oči i poslušao Antoinea. Ovako.
Skočio sam. Udario sam tlo.
Odgrizao sam koru sa stabla.
Eukaliptusom sam si istrljao dupe.
Govorim vam ovo samo zato što pouzdano znam
da su oni bijelci sve snimili.
Kad-tad će sve završiti na internetu.
Htio sam da to čujete od mene.
Da znate da sam samo spašavao svoju obitelj.
Bila je to vrijedna lekcija.
Naučio sam da sam trebao uzeti one druge tablete za kitu, Gorila 45 Pro.
To su jače tablete za kitu. Miami, opaka ste publika.
Puno vam hvala na dolasku.
Ja sam Kevin Hart.
Volim vas. Laku noć.
NAPISAO I IZVEO KEVIN HART
Prijevod titlova: Tina Vlakančić