Роками, місяцями й днями Я розплутував клубок
Що сплутався із нервів твоїх Полишений усіма
Безсонні ночі Від подушки на обличчі сліди
Я втрачаю все, навіть волосся Важко дихати мені
Але куди лежить твій шлях Скажи куди
Закрийся від усього Статися може будь-що
Але куди лежить твій шлях Скажи куди
Ти більше не впізнаєш себе
У дзеркалі хтось Хто не схожий на тебе
Я тебе не впізнаю
Скільки життів ти ведеш потайки
Я тебе більше не впізнаю
ДРІБ'ЯЗОК
НЕВІДКЛАДНА ДОПОМОГА 24 / 7
Внутрішня кровотеча спинилася.
Ми вчасно її виявили.
До нас зазвичай привозять ледь живих.
Нічого не можемо обіцяти,
поки не підлатаємо його й не побачимо його стан, коли отямиться.
Але зараз можна хоч схрестити пальці.
Кажуть, коли історія добігає кінця,
це одразу зрозуміло.
Атмосфера сама підказує.
Не знаю, чи це правда. Я думав, що все скінчилося 20 років тому
того серпневого дня, коли закінчилася та грандіозна пантоміма.
Що робиш у суботу після обіду? Сходимо на виставку Воргола?
Мені було чхати на Енді Воргола,
але вона порвала з хлопцем, і ми повернулися до періоду,
коли я міг підкотити, поки не з'явився новий казанова.
Раніше я б сказав:
«Звісно. Я в захваті від Воргола!»
Я б набив тату із тим супом.
А тоді портрети Мерилін у вигляді Мойри Орфей.
Я стільки на них дрочив!
Я б спалив усе:
іспити, роботу, талони до лікаря, друзів, дівчат…
Як у моменти, коли я палив всі мости, що вели до моєї гідності, аби сказати:
«Авжеж я вільний. Підемо, куди скажеш».
Натомість я прикусив язика й сказав:
«Ну, у мене на суботу вже є компанія».
Ці слова було вимовити чи не найважче в житті.
Важче, ніж коли я казав мамі, що не ходив в універ.
Я їздив на метро туди-сюди вісім годин, наче псих.
Бо здавалося, наче це речення…
«Я з деким зустрічаюся…»
…ознаменовувало кінець чогось прекрасного,
чого ніколи й не було.
Але саме тому воно лишилося нереалізованим,
чистим, як те, що ніколи не відбувається або триває лише мить.
У цім проблема підкаблучників.
Коли нас кидають чи зневажають,
ставлять на дно в списку пріоритетів
або й нижче…
Що мені робити? У мене пілатес!
У нас випускний концерт.
І…
Вибач, але в середу показують «Кі ла вісто».
Не кажи це просто так!
Я знаю, що важливість цього шоу викликає сумніви.
Це обов'язок кожного божевільного!
Але якщо тебе кличуть на побачення…
Тихо. Показують останнє повідомлення Ізотти.
Вона пішла купити ігуану
для свого 13-річного коханця,
якого зустріла в TikTok,
але так і не дійшла до відділу екзотичних тварин.
Хай там як, коли інші нас зневажають,
ми не проти. Ми думаємо: «Ну, тоді наступного разу».
Але коли ми маємо комусь відмовити,
коли маємо сказати:
«Ні, вибач, я не можу».
Це гірше, ніж зарізатися.
Усередині наростають сумніви,
адже це був шанс нарешті бути разом, і моя провина в тому, що цього не сталося.
Тож я проведу все життя, жалкуючи про це.
Але тоді я відчув поклик гідності.
Певно, прошивка підкаблучника дала збій через спеку.
І я додав:
«Я піду гуляти з дівчиною».
Бам! Ти сказав їй! Скажи «так», скажи «тримати»!
Так тримати!
Що вона скаже?
А як вона психоне?
Її почнуть гризти ревнощі, і ти нарешті їй скажеш.
«Шкодуєш тепер, так?
Ти втратила шанс. Жеребець покинув загін.
І повернувся на волю».
Це чудово! Я рада за тебе. Розкажеш потім більше.
Ні. Їй насрати.
не знаю, чи було їй дійсно насрати.
Скажи «До»! Скажи «Вбень!» Довбень!
Мак'ято, будь ласка.
Волосся на собі вона не рвала.
Але мені здалося, що всередині неї щось маленьке й непомітне
теж дало тріщинку.
Але я не чув цього звуку,
бо вона вважала, що будь-яку ніякову тишу
треба заповнити
відчайдушним криком, який рвав голосові зв'язки.
БУДИЛЬНИК 08:00 ВІДКЛАСТИ
НЕМАЄ СПОВІЩЕНЬ
ВІЙНА СЕРЕД ЗІРОК
Ми тримаємося, нас не перемогти
Ніколи!
Нащо ти це робиш?
Звідки мені знати?
Щоби він мене не проштрикнув?
Ананас значно краще.
Про що це ти?
Шкірка ананаса міцніша й не горить.
Якщо покладеш на руку,
тебе не обпалить паяльна лампа.
не думаю, що Хмурий візьме паяльну лампу.
Можемо зайти до мене. Я зробив комплект броні.
Ти зробив броню з ананаса? Навіщо?
АНАНАСОВА БРОНЯ
А як наш ворог умітиме контролювати вогонь?
-Який ворог? -Я готовий.
У нас є час на каву?
Народ, не варто йти всім.
Подумайте трохи. Ми ж не на прогулянку йдемо.
Це все почалося через мене. Думаєш, я не піду з тобою?
Я просто був ввічливий, але якби ти особисто не пішов,
я би вважав тебе шматом лайна.
Але інші можуть не йти.
Ви йдете до мого колишнього. Я покликала Карло й Еміліо.
Я маю впевнитися, що вони не нароблять шкоди.
Хотів дещо прояснити.
Кілька ударів мене не злякають.
Але я не хочу, аби все переросло в щось…
У що?
Ну, треба бути переконливим, авжеж.
Але після всього він ще повинен рознести цю історію далі, розумієте?
Кому?
Теоретично!
Як мені, бляха, сказати?
Я не хочу брати участь у вбивстві!
Боже, Дзеро!
Ви зустрічаєтеся о восьмій ранку на площі. Зустріч узгоджена!
Коли люди хочуть когось убити,
вони краще перестерігаються.
То ти кажеш, що у якийсь момент вони прийдуть,
може, до того, як він випотрошить мене,
але голови не втрачатимуть?
Дзеро, сьогодні ми в основному його залякуємо
й, може, трохи провчимо.
Я іду, аби впевнитися, що зберігатиметься баланс.
А ти чому ідеш?
Що тут сказати. Щоби була ще одна жінка.
Уся ця історія смердить патріархатом.
Додамо трохи жіночності до події, яку, між іншим, не схвалюю.
Гаразд, тебе не питатиму.
Сподіваюся, там буде вогонь, і ти перепросиш за ананас.
Дракаріс.
Пам'ятаю, що йшли ми довго.
Серце калатало,
і Броненосець повторював те,
що не йшло в мене з голови.
А якщо Карло й Еміліо не прийдуть?
Що як просплять?
Ти прийдеш, побачиш Хмурого. Що робитимеш? А як у нього ніж?
Годі. Я і так боюся.
Тому я засунув сюди всі ці журнали.
Як скажеш. Навіть ананаси не допоможуть.
Він ударить вище. Штрикне тебе…
У горло, у груди. Це боляче.
Ти казав, краще отримати удар від нього,
бо він ріже точніше.
Але це було раніше.
Постав себе на його місце.
Ви забризкали його спреєм, зламали йому ніс.
-Ти спав з його жінкою. -Я ні з ким не спав!
А він так думає.
Його навіть погнали з родини, на яку він працював.
Бідолаха.
Я його не захищаю.
Але зважаючи на це, якщо він тебе штрикне, що тут скажеш?
Сил сперечатися немає,
тож я зосереджуюся на тому, що мене заспокоює.
Ця думка контроверсійна.
Я не хочу помирати на самоті.
Може, скажете: «Правда? Це у всіх так».
Але я не маю на увазі, що хочу, аби близькі тримали мене за руку.
Я не хочу бути єдиним.
Я хочу, щоби зі мною померли всі.
ТЯГАР САМОТНОСТІ БУВ МЕНІ НЕМИЛИЙ
Я помру, а вони житимуть, і статися може ще будь-що.
Вони побачать клонування динозаврів, вторгнення інопланетян,
як чуваки із «Занзари» випрошують гроші на «Острові знаменитостей».
На все це я чекав усе життя,
і лише я цього не побачу.
Вони не заслуговують на це більше, ніж я.
Я б хотів, аби світ зник разом зі мною.
Коли моє серце стукне востаннє,
на Землю впаде метеорит, який знищить усе живе.
Щоб усе було чесно, і я не заздрив.
Але я розумію, що це смердить егоїзмом і манією величі.
Я не божевільний. Я знаю, що не можу ставити умови людству.
Тож піде, якщо помруть лише друзі.
Поки я думав, хто мав найбільший шанс померти зі мною,
я помітив, що повз проїжджає купа машин поліції, і подумав:
«Що в біса відбувається?»
Тоді я побачив, що вони їхали в бік площі, і сказав:
«Смеральдо, твої брати вже закінчили?»
Вона не відповіла. Вона побігла, а ми за нею.
Але шлях заблокували.
Там була купа людей, і всі питали:
«Що сталося?»
Я почав панікувати, бо подумав:
«Що ті двоє наробили? Вони його вбили?
Або навпаки. Він убив їх!»
Вони, певно, прийшли впевнені в собі,
а він їх зарізав.
Або Секко мав рацію,
і він прийшов із паяльною лампою.
Ось звідки сморід горілого!
Але тоді я підняв голову
й побачив їх. Вони стояли з гримасою, від якої в мене холола кров.
Ми зустрілися поглядами на секунду,
тоді Карло жестом показав забиратися звідти нахрін.
Чому? Вони його вбили?
Вони зникли. Я не бачив Смеральди й подумав:
«Куди вона поділася?»
Може, вона вчинила розумніше й утекла, бо це був єдиний вихід!
Але ні.
Якщо чесно, я вже не хочу нікого озвучувати,
бо кров досі холоне, коли я згадую той момент.
Гадаю, він мертвий.
Дзеро, ходімо.
Агов, ходімо!
Смеральда ж там.
Напиши їй. Скажи, що ми в кафе.
Не можна кидати її…
Чорт, нам треба забиратися!
Я був у напівтрансі, тож важко згадати, про що я думав.
-Обережно! -Куди преш?
Фляга свистіла, і я мав відновити контроль,
тож подумав: «Розкладу все по полицях. Наче під час розтину».
Я відкриваю череп, виймаю всі думки й кладу на стіл.
Гаразд, почнімо.
Першим я бачу жахливе відчуття.
Полегшення.
Знаю, що це негарно.
Там чувак лежить у калюжі крові,
але мені його не шкода.
Це наче питати Фродо, чи шкода йому Саурона.
Що тут скажеш? Він хотів убити мене в трьох фільмах.
Мені плакати? «Бідолаха, завжди був ввічливий»
Моє золотце!
Агов! Я не танцюватиму TikTok танець,
але й не вдаватиму, що мені його шкода. Та ну!
Потім був страх.
Сильний страх.
Смерть.
Найстрашніша річ на світі.
Навіть природна смерть здається чимось далеким,
тим, що нас не зачепить.
Ми майже ніколи не зважаємо на неї. Крім моменту, коли вона приходить.
Але насильницька смерть,
смерть від удару ножем…
Про неї завжди думаєш, як про щось далеке.
ЗАДУШИВ ЧОЛОВІК
Але вона прямо тут, за кілька метрів.
На тілі, яке досі пахне тобою,
а ти досі пахнеш ним.
Ви обмінялися атомами, молекулами, потом…
Думаєш, я в ігри граю?
І тепер він мертвий,
його проштрикнули гострим шматком заліза,
який кілька разів впився в його плоть.
Тоді було відчуття, якого я цураюся.
Навіть не хочу називати.
Я відчув його, коли побачив відчай Смеральди.
Частинка мене думала:
«Чому ти плачеш?
Ти казала, що він побив тебе, що він гівнюк,
а тепер ридаєш, наче помер Дерек із "Анатомії Грей".
Заради бога. Годі!»
Якщо подумати раціонально, той, хто був монстром для мене,
був чимось іншим для неї.
Вони розділили сім років.
Ясно, чому вона ридає, коли бачить його розчленоване тіло.
Звісно, це зрозуміло, довбню!
Дякую за майстерклас, Цвіркуне.
Мене все одно бісить те, що вона ллє сльози за цим гівнюком.
Це нормально, чи треба просити дозволу?
Агов, довбню, хочеш випити?
Я не розумію, чи це сталося насправді.
Думаю, сталося. Це вже є в новинах.
А що зі Смеральдою?
Я їй дзвонила, але вона не відповідає.
Досі не розумію, чому ви такі спокійні.
Гадаю, це було правильно.
Яким це боком?
Людина померла. Навіть наслідки від цього…
Він усе одно колись би помер. Навіщо відкладати.
Я не мав настрою дізнаватися,
куди могли завести роздуми Секко про життя й смерть,
але я і не мав часу питати, бо почув дзвінок…
Ми зачинені!
Спокійно! Як це зачинені?
Любове моя! Я думав, ти не читала повідомлення! Любове моя!
Стільки всього сталося.
Я не винен, але Хмурий мертвий.
Я чесно нічого не робив.
Тарталлєґрам уже не потрібні гроші.
Не знаю, що сталося. Сказали…
Коханий! Чекай.
Я думав, більше тебе не побачу.
Поясни мені. Як це Хмурого вбили?
Хто?
-Стоп, хіба це… -Тихо.
Він досі тримає ніж.
Людей зупиняють. Треба йти!
Далі не можна.
Я досі шокований,
бо я бачив, хто тримав ножа.
Там стояла людина, яка підпадала під визначення
слова вбивця.
І з усіх, кого я знав за життя,
останнім, кого я міг уявити в образі вбивці,
був Лоренсо Монтіні.
Монтіні…
НЕВІДКЛАДНА ДОПОМОГА 24 / 7
Можна зачекати тут?
Можете зачекати в кімнаті очікування, усередину не пущу.
А краще сходіть додому.
Ми передзвонимо, якщо він отямиться.
Як звати малого?
Джуліо.
Його звати Джуліо.
Подумайте, у яку безодню ми скинули його,
аби він так учинив.
Ми всі хотіли спершу розрулити проблему Кабана,
тоді мою,
а тим часом він прямо перед нами
падав усе далі в прірву,
а ми цього не помічали.
І зрештою він спустився до пекла.
Але чому він так учинив?
Сонце, ти чула, що я казав?
Боргу перед Тарталлєґрами немає!
Сонце, такі великі борги просто не зникають.
Я не знаю. чому це сталося. Це диво!
Дива творить Діва Марія.
Ми ж укладаємо угоди.
Але яким боком він до цього?
Ти дійсно нічого не знав?
Про що? Я не розумію.
Тобі дійсно не було цікаво, коли Тарталлєґри питали в бенгальця,
через якого сталася вся метушня,
чому ніхто не спитав за гроші в Карліто, адже він був посередником?
Мені було цікаво. Я думав, вони з ним говорили,
але їм була важлива лише причина.
Ні.
Тобто так, але ти дещо пропустив.
Вони прийшли до Карліто.
І сказали:
«Через тебе нам заблокували рахунок. Віддай нам гроші.
Ти ж водій, так?»
І що ти сказав?
Що я водій, але не приватний.
Я вожу лише Дона Дієґо Коккодрітто.
Га?
О! Нарешті логічний сюжетний поворот
за участі цього нічогенького кубинця!
Молодці, сценаристи.
Мені було цікаво, чому сім'я Коккодрітто не лізла в цю історію!
КОККОДРІТТО
Коккодрітти — конкуренти Тарталлєґр.
Бізнес у них той самий: дилерство, лихварство, вимагання…
Але вони креативніші,
бо займаються ще продажем квітів й автомобілів.
Але в іншій частині міста.
Вони конкуренти, а не суперники,
бо поважають одне одного
й не залазять на чужу територію.
До речі, це в них Лемур купляє гашиш.
То ось чому до тебе не лізли.
Не хотіли починати війну банд.
Війна й так би почалася.
Хмурий щодня приходив сюди й поводився, як скажений!
Він лупцював Монтіні. Улаштовував істерики.
Такі вистави привертають увагу поліції, а це шкодить бізнесу.
Тож нам довелося укласти угоду, яка була вигідна всім.
Сонце, що ти зробила?
Вони викупили борг.
Що? Як це?
Вони викупили наш борг.
Що це означає?
Я не винен Тарталлєґрам, але винен Коккодрітто?
Так. Борг більший, але не такий нагальний.
А ти як думав? Такі борги просто не зникають.
Я люблю тебе, ти знаєш, але поясни мені.
-Що ми з цього отримали? -Місяць.
Місяць чого? Що я маю зробити за місяць?
Місяць — це місяць.
То в нас додатковий місяць?
Я лише знаю, що за місяць маю повернутися.
Але якщо він на боці Коккодріттів,
навіщо вплутувати бенгальця, що працював на Тарталлєґр?
Який між ними зв'язок?
Це все був трюк у стилі Кайзера Сози?
Вони передбачили всі наші дії, як у доміно,
і визначили, що сім'я Коккодрітто покриє борг.
Ні, їхні діти разом ходять до школи.
Карліто подумав, що батькам Аріана не завадять 2 000 євро.
Забираю свої слова.
Життя завжди погано прописане.
Дуже ліниво.
Народ, принаймні в нас є місяць.
У нас є ще трохи часу щось придумати…
Дзеро…
Вона нічого не сказала, але в її очах я побачив кінець.
Безумовний кінець. Безвихідний і незворотний.
Кінець.
Спочатку я подумав, що це кінець усієї нашої ситуації.
Який я мав прийняти. Це все.
І лише через місяць я зрозумів, що це був кінець ідеї,
яка супроводжувала нас 40 років.
Що ми завжди можемо бути, як діти з фільму «Бовдури».
Бути разом, єднатися.
Поки наша банда разом, ми здатні на все.
Навіть підкорити світ.
Дозволь прояснити.
У тебе був емо-період,
і я нарешті хотів відсвяткувати його закінчення.
Чому вони досі тут? Чому?
Я не знаю. Як їх спитати?
Боже, ну що за капець.
Вибач, Саро, не хочу бути грубим…
-Не хоче він бути. -Годі тобі!
Ви ж колись збираєтеся
пошкандибати на вихід?
Дзеро, не хвилюйся!
Ми їдемо до моєї мами. Я вже сказала їй. Вона рада.
Але спершу маю дещо зробити.
Я заберу її за 20 хвилин.
Якщо хочеш сказати їй щось, це останній шанс.
Па. Па-па.
Ні, вона збожеволіла. Дійсно послухаєш її?
-Не розумію, про що це вона. -Що тут думати?
Застрибуй. Він мертвий.
Тепер твоя черга!
Не думаю, що це слушний момент.
Звісно, ні.
Слушного моменту для такого не існує!
Чому я сказав «стрибати»? Це що, міст в Арицці?
Це все серйозно. Не варто поспішати. Ступай обережно.
-Так. -Точно!
Ви позустрічаєтеся, побачите, що і як,
не робитимете одразу висновків…
Тоді поступово, коли ви звикнете,
десь через сім-вісім років звикання,
якщо все буде добре, настане час оцінити ситуацію й сказати:
«Ззовні все виглядає так, наче ми пара».
Але це лише можливість. Таке завчасно не сплануєш.
В один момент ви разом.
В інший вже розійшлися.
Хіба це не початок?
Це семирічна тягомотина.
До того моменту комусь набридне.
Що їй сказати?
Іди поблазнюй. Пожартуй якось.
У тебе 20 хвилин. Вони минуть, і вона звалить.
Агов.
Не знаю, що казати в таких ситуаціях.
«Як ти» звучатиме кепсько.
Можеш нічого не казати.
Це я маю дякувати тобі за ці кілька днів. Вони, певно, були для тебе жахіттям,
але ти показав мені інший світ.
Уперше я жила нормальним життям із тим,
кому я не байдужа.
Гадаю, я звикла жити
з бомбою на таймері, яка може вибухнути будь-якої миті.
Так, вибач, що не запропонував лишитися ще.
Я не хотів виганяти тебе.
Я не вмію втішати.
Не те щоб ти мені не подобалася, усе навпаки. Але…
Агов, я не кажу це, бо хочу жити з тобою, гаразд?
Людину, з якою я жила разом сім років, зранку зарізали.
Я не в настрої осідати з кимось.
Має рацію.
Я геть забув, що він помер.
У голові не вкладається.
Я не тому це казала.
Просто ти зробив приємний жест.
Так. Просто, здається, я мав би краще тебе захистити
або так само віддячити за те,
що ти врятувала мене, коли він мене душив.
Я ніколи в житті не хотіла, аби мене хтось захищав, Дзеро.
Але тобі подобалися круті перці, що вміли битися. Не дурімо себе.
Я був поза конкуренцію.
От ти бовдур!
Мені подобалися ті, хто обирав мене,
хто дійсно хотів бути зі мною.
З тобою ж ініціативу проявляла я.
Ти ніколи не йшов на ризик.
Коли інші щось не розуміють, ризикують попри можливість осоромитися.
Я хотів сказати: «Ні, я завжди був готовий кинути всі плани,
коли з'являлася ти».
Але тоді відчув поплескування Броненосця, який сказав: «Цить! У них є відео.
Перепрошую, прошу перерви!»
Дзеро, це неважливо.
Це був не підхожий для цього момент.
Як усе пройшло? Зробила, що мала?
Так, пішло трохи часу, бо той старий не хотів іти.
Просто стояв там, наче страж благочестя.
Той надпис завжди викликав у мене тривогу.
Наче смертний вирок.
Тепер усе краще.
БУДЬМО, ЯК КОМЕТИ… …ЗАВЖДИ?
«ҐРА»ТУЛЯЦІЇ РИМУ АВТОМАГІСТРАЛЬ
Наступні дні наче застигнули в часі.
Після всіх повідомлень, зустрічі з братами Смеральди
й усього, що ми сказали не подумавши,
ніхто не прийде спитати нас, що ми в біса витворяли?
Але ні. Ніхто не прийшов.
Легенда про Хмурого, епоха жорстокості
й страх принаймні трьох поколінь дітей
залишив за собою сторінку в газеті з перекрученим прізвищем
і кривий надпис на стіні.
Коли я вперше пройшов повз нього, то розізлився.
Я подумав: «Лідер, авжеж!
Той, хто бив дівчат і цькував дітей».
Але й наші вулиці названі
на честь політиків і воїнів,
які скидали бомби на людей,
знищували сім'ї, чоловіків, жінок, дітей…
Ніхто не знімає їхні таблички.
Було б зверхньо висловлювати протест лише Хмурому,
тож ми не чіпали надпису.
Зрештою, ми забули за нього.
Він став частиною міського декору.
Знаю, ти робив це не для нас.
Не знаю, чи робив ти це для себе. Чи був у тебе вибір.
Але якщо ти зараз там,
то це тому, що нас судять за вчинками, а не намірами.
Є й інші факти,
які так само важливі, але на суді їх не обговорювали.
Наприклад якщо ми тут, буквально…
Якщо ми можемо жити далі
з нашими суперечками, страхами, радощами,
то це завдяки тобі.
Ти платиш ціну за те,
щоби ми могли жити.
І ми нічим на це не заслужили. Навіть навпаки.
Ти нічого від нас не отримував
і нічого нам не винен.
Однак ти дав нам усе.
Моя бабуся все життя дякувала святій Луції,
яка, як вона вважала, урятувала її під час пологів.
Вона казала: «Для кожного на небі є свій святий.
І треба дякувати їм за те, що ти живий і здоровий».
Я ніколи її не слухав, але тепер думаю, що вона мала рацію.
Просто наш святий не на небесах. А цілком навпаки.
Він у місці, яке на землі найбільше нагадує пекло.
Як він?
Добре. Краще, ніж минулого разу. Навіть набрав трохи ваги.
Йому віддали лист?
Так, він був зворушений.
Він сказав, що відпише. Ти ж залишив адресу, так?
Так, вона знизу.
Ви віддали йому фото?
Так, він подякував.
Це його найбільше турбувало.
Він знає, що я не могла сама його тримати.
Принаймні з тобою йому добре.
Дякую, що підвіз, хоч і мав їхати.
Нічого, у мене є час.
Я ненадовго. Я повернуся за три дні.
Поговоримо тоді?
Авжеж. Але будь обережним у дорозі.
Відпочивай час від часу.
Бувай, Джуліо!
-Перепрошую, можна дещо спитати? -Так.
Чому пса звати Джуліо?
Це дивне ім'я для собаки.
Дивися.
Кого він тобі нагадує?
Боже, не знаю.
Найгарнішого політика в історії Італії!
Не знаю. Кого? Рутеллі? Його вважали красенем, але його не звали…
Джуліо Андреотті!
Президенте?
Президенте!
Ти не переконав того довбня, так?
Це було неможливо.
Ну, у нього ж дитина.
Він не може на три дні лишити її з тою бідолахою.
Точно.
Так.
Це раціональний наратив, який ми вибудовуємо навколо Секко,
аби пояснити його поведінку.
Він не згадує про дитину.
Це ми приплітаємо її, аби твердження було прийнятним.
Але насправді я дещо сказав Секко.
Але не хотів казати Сарі. Я сказав це перед прощанням.
Я подумав: «Нам по 40 років,
може, час поговорити, як двоє дорослих?»
Тож я сказав.
Засранцю!
Твоя дитина все зіпсувала.
Ми більше нічого не робимо разом. Ти вбив наш дует.
Він теж відповів по-дорослому.
Якого біса ти хочеш?
Ти почав усе, коли випустив комікс і поліз на Netflix.
Ти вбив дует.
Моя дитина нічого не змінила.
До речі, він не сказав це із засудженням чи сумом.
Це був звичний холодний тон Секко.
Але на секунду він утворив невелику тріщинку,
через яку я побачив останні роки
й усю фігню, в яку вліз через роботу.
-Хорошу й погану. -Яка була погода в Кобане?
І я зрозумів, що в ті моменти Секко не був поруч.
Ніхто з моїх старих друзів не був.
Бо я не міг знайти час або місце для них у житті.
Або ж це лише частина мого наративу,
яким я виправдовую свою поведінку.
Я все думав:
«Що робив Секко поза моментами, коли ми не разом?»
І хоч відповідь була очевидна:
він грав у покер, а якщо має дитину, то й спав з кимось.
Я зрозумів, що за всіма цими думками
стояло щось жахливе,
те, що загрожувало знести
мій механізм виправдовування.
Якщо бачиш ці хмари, зупинися.
Розберися, вдумайся, порефлексуй.
Бо ці хмари розповідають дещо про тебе.
Так ти ростеш.
Коли ти нарешті можеш поглянути демонам у вічі
й обговорити їх з іншими.
Тому я набрався сміливості й…
Пішов ти!
Браво.
Котися!
Ти й твоя мама.
З усім цим ти так і не сказала, як сама почуваєшся.
Я в нормі.
Але жити з мамою нелегко.
Ми завжди за крок до того, аби опинитися в новинах.
Ти ж не прогнулася під Стеллу.
Знаєш, що я програв 50 євро? Я поставив, що за тиждень ви будете разом.
Я теж програла. Я робила ставку.
Ну, минуло пів року. Ти поборола прокляття.
Я нічого не поборола, Дзеро.
Проблема в моїй голові.
Ми не говорили пів року,
але частина мене наче не думає, що ми розсталися.
Ніби зараз просто період, коли ми не говоримо, перерва.
Але щоразу, як зі мною щось стається, я моментально хочу розповісти їй.
Гадаю, спершу це нормально.
Чи нормально складати в голові список, який я наповнюю всіма подіями,
які за наступної зустрічі хочу розповісти їй, аби вона нічого не пропустила?
Не знаю, чи це нормально,
але ти молодець, що не пишеш їй.
Щовечора я дивлюся в дзеркало й кажу: «Молодець, сьогодні стрималася».
Наче наркоманка.
Але бажання мене не покидає.
Воно наче застосунок, який не вимикається на фоні.
І знаєш, що найгірше?
Ні, але це й так доволі кепсько.
Не хочу лізти далі.
У моїй голові все залежить від мене.
Якщо одного дня я візьму телефон, думаю, вона чекатиме на мене.
Неможливо, щоб Стела забула за мене,
знайшла когось іншого, завела дитину…
Давай зараз про це не думати.
У цій країні їй не дадуть взяти названу дитину.
Справді?
Добре, що є фашисти, які не дадуть моїй колишній жити щасливо.
Цей пес упорається з такою подорожжю?
Він же не пішки йшов!
Він покакав, поїв,
а тепер піде спати!
Живе життя!
Через 20 метрів поверніть ліворуч.
ТОРТИЛЬЯ 2,00
Надішли Секко фотку!
Чекаю, знімаю відео.
От засранець. Міг би й приїхати!
Ага, ще б він попер свою дупу кудись.
Сонце, зроби послугу. Візьмеш мені ще пива?
Як справи?
Ніхто тебе не шукає?
Кожного дня я думаю, що ось зараз вони прийдуть,
і щоночі думаю, як нам пощастило, що не прийшли.
Може, краще б вони прийшли, бо жити так…
Я записую тебе, аби ввімкнути тобі, коли вони прийдуть.
«Розійдіться трохи, поки вириваєте йому нігті.
Я хочу ввімкнути йому один запис».
…краще б вони прийшли.
Годі вже. Що у вас зі Смеральдою?
А що з нею?
Годі тобі!
Хлопець у в'язницю сів, аби тобі перепало, а ти марнуєш шанс!
Відвали.
Ти серйозно? Не бачився з нею?
Дебора загубилася.
Її дідусь Уґо чекає на неї навпроти «Слинявого Джо».
Дебора загубилася.
Її дідусь Уґо чекає на неї навпроти «Слинявого Джо».
Джуліо!
Боже! Годі чіплятися до інших собак!
О, то в тебе тепер є пес?
Кінець світу близько!
Агов! От дурепа! Джуліо! Годі!
Скіокко! Годі!
Бідолаха. Чим він заслужив на життя в тебе?
Може, у минулому він був Прібке!
-Ким? -Прібке! Нацистом!
Різня в Ардеатинських печерах?
Для такого комуняки це базове знання.
Я тебе не чую! Ця штука все гавкає!
Як ти?
-Добре! -А щоб тобі.
Годі тобі. Не злися на нього. Він заспокоїться!
Ні, я про тебе!
Чому ти сказала «добре»? Це зверхньо. Не чуєш?
Може, мені погано, а ти жбурляєшся ендорфінами!
У тебе все кепсько?
Не знаю. Просто казав.
Тоді забирай ендорфіни й не компостуй мізки!
Може, він гавкає, бо хоче бути як ти!
Він так каже: «Дивися, тату, я теж можу надокучати».
Який це тато? Фу!
Добре, годі. Він перестав.
Спробуємо ще?
Джуліо!
Джуліо, сюди!
Скіокко! Годі!
-Нічого не вийде. -Вони не люблять одне одного.
Або пускаємо битися, або розходимося.
Відведіть їх в парк, а не в ТЦ приводьте.
А тобі бляха чого?
Відведи свою дитину в парк. Вона нагадує Будду!
-Бачиш, який гарний? -Так!
Може, зустрінемося без собак?
Навіщо постійно домовлятися, якщо ми не зустрінемося?
Цього разу зустрінемося. Обіцяю.
Обіцянки-цяцянки.
Агов, я ж сказав, що обіцяю!
Побачиш. Ти будеш вражена.
Тату, почитаєш мені книжку?
Сонце, у тата важлива розмова.
Щойно дядько Дзеро розкаже, чи перепало йому, я почитаю.
Що ти йому читаєш?
Щоразу одну й ту саму книжку.
Кажуть, це нормально,
але хіба нормально щодня просити
одну й ту саму історію?
Це техніка Людовіко!
У тебе або біди з головою, або ти маніяк!
Прочитай йому ти. Побудь хоч раз дядьком.
«Троє поросят»! Ти здурів?
Це наче навчати дітей махінаціям із нерухомістю.
-Ти її знаєш? -Так, але вона нецікава.
Розумніше порося у змові з вовком.
Подумай сам. Два хіпі жили у солом'яній і дерев'яній хатах,
а потім вовк їх зніс,
вони побігли до бізнесмена, що будує кам'яні будинки.
Він присоромлює їх за витрату грошей матері,
тоді продає їм будинок і ділить виторг з вовком.
Ні!
Наф-Наф будує кам'яний будинок, бо обачний.
Так, авжеж. Розплющ очі. Отямся!
У версії братів Ґрімм його звали Джиммі Кальтаджіроне.
Він викидає старого з будинку, зробленого з кульок.
Ти прийшов жити сюди,
бо він зруйнував твій дім, як і наш?
Це твоя версія історії?
Крістіне.
Вона любить історії про свиней.
Каже, про них мало розповідають.
Я розумію. Важко жити, коли за взірців у тебе Свинка Пеппа й Бейб.
А свинка з «Маппетів»?
Цить! Не згадуй її, бо ми посваримося.
Тож ні. Я просто завітав у цю глушину до вас у гості, але в мене є будинок.
Він кам'яний?
Спершу я подумав: «А я знаю?
Будинки з 80-х, певно, зроблені з бетону.
Ти геодезистом хочеш бути»?
Але тоді я зрозумів.
Може, в очах трирічного
ми здаємося успішними дорослими,
якими й нам в дитинстві здавалися сорокарічні.
Люди, у яких, певно, були кам'яні будинки, бо вони й самі були наче з каменю.
Може, він дивиться на нас, як невинна маленька сосисочка, якою він і є,
і ми видаємося йому
непорушними головами з острова Пасхи.
Уявіть його шок, як він дізнається, які ми насправді.
Нас наче розкидало після кораблетрощі.
Ми навіть не рахуємо людей, яких втратили в дорозі,
тих, хто потонув,
тих, хто доплив до берега
й заховався під покровом найтемніших закутків ночі
на межі всесвіту.
І наші будинки не зроблені з каменю,
але й не із соломи.
Вони зроблені з усього сміття, яке ми назбирали впродовж життя.
Гнилого дерева, листів металу й уламків.
Усе це тримається на слині й «Ксанаксі».
На невиплачених боргах
і обіцянках, яких ніхто не дотримується.
І всередині ми.
Сидимо, згорнувшись калачем,
і молимося, щоби вночі не прийшов вовк
і не здув наш дім.
Гаразд, але твій дім хоча б з дерева?
Слухай, не чіпляйся за матеріали, вони не мають значення.
Зрештою, важливіше жити поряд з іншими.
Тоді, коли стіни похитнуться, дім обіпреться на стіни поряд.
Але в нас поряд нікого немає.
Це неправда, малий.
Ми поряд.
І ми тут навіть тоді, коли ти нас не бачиш.
Зараз ми перепочинемо, а потім все виправимо.
Обіцяєш?
Я ж сказав, що обіцяю!
Побачиш, ти будеш вражена.
Знаєш, чому я не можу тобі дорікнути?
Бо я теж така. У мене та сама проблема.
Яка?
Вона не відповіла, але я зрозумів.
Це те, що лишається всередині,
на дні твого нутра.
Навіть коли ти думаєш, що позбувся цього,
що це відчуття тобі більше не зашкодить.
Але воно відроджується, аби зіпсувати тобі життя.
Воно вбиває тебе тисячу разів за життя.
Надія, що цей момент — саме той.
СХОДИМО ПОТІМ ПО МОРОЗИВО?
ДРІБ'ЯЗОК
КРУЖКИ
ПОСУД
Кафе знову відкрите?
Власник повернувся?
Тепер тут нове керівництво.
Переклад субтитрів: Микола Пивоваров