I år, månader och dagar Har jag försökt lossa knutar
Allt ifrån mina nerver Som hänger på tork
Sömnlösa nätter Och kuddmärken i fejan
Jag tappar allt, även håret Och jag försöker andas
Men vart ska du, var är du?
Stuva in allt och stäng luckan Man vet aldrig
Men vart ska du?
När du inte känner igen dig själv längre
Det är nån i spegeln Men det är inte längre du
Jag känner inte igen dig
Hur många liv lever du i hemlighet?
Jag känner inte igen dig
EN SPOTTSTYVER
AKUTMOTTAGNING
Blödningen har stoppats. Vi hann i tid.
Ofta kommer de in när det redan är för sent.
Vi kan inte lova nåt.
Vi måste lappa ihop honom. Vi får se hur han mår när han vaknar.
Men nu kan vi i alla fall hålla tummarna.
De säger att man känner på sig när slutet närmar sig.
Det ligger i luften.
Vad vet jag? För mig tog det slut redan för 20 år sen.
Den där eftermiddagen i augusti när hela den där farsen äntligen var över.
Vad gör du på lördag? Ska vi gå på Warhol-utställningen?
Jag sket fullständigt i Warhol, men hon hade gjort slut med killen
och jag hade därför ett fönster innan nästa snubbe dök upp.
Förr hade jag sagt…
Självklart! Jag älskar Warhol!
Jag ska tatuera in soppburken!
Och bilderna på Marilyn. Jag har runkat grymt mycket till dem.
Jag hade skitit i allt: plugg, jobb, läkartider, polare, tjejer…
Jag hade, som alltid, bränt all värdighet, bara för att säga:
Jag är ledig. Vi gör vad du vill.
Men istället bet jag mig i tungan och sa:
Jag tror att jag ska träffa nån på lördag.
Det var bland det svåraste jag nånsin har sagt.
Värre än när jag erkände för morsan att jag skolkade,
att jag bara åkte tunnelbana fram och tillbaka i åtta timmar som en dåre.
För det kändes som att meningen…
"Jag tror att jag ska träffa nån…"
…satte punkt för nåt fantastiskt som aldrig ens blev av.
Men det var just därför det förblev ofördärvat,
som bara det som aldrig händer eller som försvinner direkt, kan vara.
Det är felet med oss mesar.
När folk skiter i oss och sätter oss sist, till och med efter…
Jag har Power Pilates.
Vi har avslutningsshowen.
-Och… -Förlåt, men Efterlyst går på onsdagar.
Skoja inte bort det!
-Jag förstår att Efterlyst är viktigt. -Det är allas plikt att se det.
Jo, men om nån bjuder ut dig…
Tyst! De visar Isottas sista meddelanden.
Hon skulle gå och köpa en leguan till sin 13-årige kille som hon träffat på TikTok,
men hon kom aldrig fram till djuraffären.
När andra behandlar oss som skit, tar vi det. "Jaja, nästa gång."
Men när det är vi som måste sätta gränsen och säga:
"Nej, jag kan tyvärr inte."
Det är värre än att hugga sig själv.
Det får en att tvivla, att det kanske var nu det skulle hända,
men man sabbar allt.
Och man får gräma sig resten av livet.
Men kanske lite värdighet slog till.
Eller så var det bara värmen som kortslöt min meskörtel.
Men jag la till:
Alltså, jag ska träffa en tjej.
Boom! Där satt den! Ge mig ett J! Ge mig ett A! Ja!
Vad ska hon säga? Tänk om hon flippar ur?
Blir svartsjuk, så du äntligen får säga:
"Nu ångrar du dig, va? Du har sumpat chansen.
Den här hingsten är bokad. Han är avelsmaterial nu."
Vad kul! Vad glad jag blir. Du får berätta hur det går.
Nej. Hon bryr sig inte.
Jag vet inte om hon brydde sig.
Ge mig ett DÅ! Ge mig ett Re! Dåre!
En macchiato, tack.
Hon slet ju inte direkt sitt hår.
Men det kändes som att nåt litet, nästan omärkbart, sprack i henne också.
Fast jag hörde det aldrig,
för hon gillar att fylla varje pinsam tystnad
med nån som skriker stämbanden av sig.
INGA MEDDELANDEN
Vi står emot, ni knäcker oss inte
Aldrig!
Varför gör du så där?
Hur fan ska jag veta? Så att kniven inte går igenom, typ.
Ananas är mycket bättre.
Vad menar du?
Skalet är hårdare. Och det stoppar eld.
Sätt det på armen så kan du stoppa en blåslampa utan att bränna dig.
Paturnia har nog ingen blåslampa.
Vi går hem till mig. Jag har gjort en hel rustning.
Har du gjort en rustning av ananas? Varför?
Tänk om det finns en fiende som kan styra eld?
-Vilken fiende? -Jag är redo.
-Hinner vi ta en kaffe? -Vi behöver inte gå allihop.
Vi måste vara förnuftiga. Det är ingen utflykt.
Allt det här är ju mitt fel. Skulle inte jag följa med?
Jag ville vara artig, men om du inte följer med, så är du en skitstövel.
Men de andra behöver inte hänga på.
Det är mitt ex vi pratar om. Jag ringde Carlo och Emilio.
Jag vill se till att det inte spårar ur.
Just det, en sak till.
Det kan bli några smällar.
Men jag vill inte hamna i nåt…
Nåt vadå?
Det måste se trovärdigt ut.
Han vill ju skryta om det efteråt.
-Skryta för vem? -I teorin! Hur fan ska jag säga det?
Jag vill inte bli indragen i ett mord.
Men herregud, Zero!
Ni ska ses klockan åtta på morgonen på torget. Bestämt via sms.
När folk tänker döda nån är de lite mer diskreta.
Så du menar att de dyker upp,
kanske innan han sprättar upp mig som en fisk, men att det inte spårar ur?
I dag handlar det mest om att skrämmas, och kanske lite handgemäng.
Jag följer med så det inte går överstyr.
Det är oklart varför du ska med.
Det är i alla fall en kvinna till. Det här osar redan grabbvälde.
Vi strör lite systerskap på nåt jag egentligen motsätter mig.
Okej. Jag frågar inte ens.
Jag hoppas bara det blir eld, så du får äta upp det där med ananasen.
Dracarys.
Jag minns det som en lång promenad.
Hjärtat bultade, och Bältdjuret malde på om min enda farhåga:
Tänk om Carlo och Emilio inte dyker upp? Om de inte vaknar i tid?
Vad gör du när du ser Paturnia? Tänk om han har kniv?
Sluta. Jag är redan nervös. Det är därför jag har tidningarna på mig.
Inte ens ananas hjälper här.
Han siktar högt. Han hugger dig i halsen, i bröstet. Det gör ont.
Det var ju säkrare att bli knivhuggen av Paturnia. Han sticker bara till.
Ja, men det var då. Sätt dig in i hans sits nu.
Ni sprejade honom. Knäckte hans näsa. Du satte på hans tjej.
-Jag satte inte på nån! -Men alla tror det.
Han fick till och med sparken från familjeföretaget. Stackarn.
Jag försvarar honom inte, men om han hugger dig, vad ska du säga?
Jag orkar inte käfta, så jag klamrar mig fast vid det enda som tröstar mig.
Och ja, det är kontroversiellt.
Jag vill inte dö ensam.
Du kanske säger: "Men vem vill det?"
Men jag menar inte att folk ska stå där och hålla mig i handen.
Jag vill bara inte vara den enda. Alla andra måste dö samtidigt.
ENSAMHETENS BÖRDA VAR MIG EJ KÄR
Annars får de fortsätta leva och vara med om en massa saker.
Klonade dinosaurier, utomjordingar och nya Robinsonäventyr.
Allt det där jag väntat på hela livet och så är jag den enda som missar det.
Och de förtjänar det inte mer än jag.
Jag vill att världen ska ta slut med mig.
När mitt hjärta stannar ska en meteorit slå ner och utplåna allt liv.
Jag slipper vara bitter.
Men jag fattar att det är en grandios och självisk tanke.
Jag kan förstås inte kräva det av hela mänskligheten.
Jag nöjer mig med att mina vänner dör.
Medan jag funderade på vem som skulle dö med mig
såg jag alla polisbilar och tänkte: "Vad fan är det som händer?"
De var på väg mot torget, så jag sa:
Smeralda, har dina bröder redan gjort upp?
Hon svarade inte. Hon sprang och vi följde efter.
Men allt var avspärrat.
Det var folk överallt och alla frågade: "Vad har hänt?"
Jag fick panik. "Vad fan har de gjort? Har de dödat honom?"
Eller tvärtom, han dödade dem.
De kom dit självsäkra och kaxiga, och så högg han dem.
Eller så hade Secco rätt, han hade en blåslampa.
Det var ju därför det luktade bränt!
Men sen tittade jag upp.
Där stod de, med en blick som gav mig gåshud.
Vi mötte varandras blick en sekund,
sen gjorde Carlo den internationella gesten för "nu drar vi".
Varför? Har de dödat honom?
De försvann. Jag såg inte Smeralda och tänkte: "Var fan är hon?"
Kanske var hon smartare än vi och drog. Det vore det enda rimliga.
Men nej.
Ärligt talat, jag orkar inte göra rösterna här,
för jag ryser fortfarande när jag tänker på det där.
Han är nog död.
Vi går, Zero.
Kom nu!
Smeralda är där.
Messa att vi är på caféet.
-Vi kan inte lämna henne… -Vi måste dra härifrån!
Jag var halvt borta, så jag vet knappt vad jag tänkte.
-Se upp. -Ursäkta.
Jag höll på att tappa det, så jag tänkte:
"Jag ska gå igenom allt, som om det vore en obduktion."
Jag öppnar huvudet för att plocka ut varenda tanke.
Okej, vi börjar.
Först, en hemsk känsla.
Lättnad. Jag vet att det låter illa.
En kille ligger i sitt blod, men jag kan inte säga att jag är ledsen.
Det är som att fråga Frodo om han sörjer Sauron.
Vad ska jag säga? Han försökte döda mig i tre filmer.
Ska jag gråta? "Stackarn, så artig han var."
Min skatt!
Jag tänker inte göra nån TikTok-dans, men jag kan inte låtsas att jag sörjer.
Och sen har vi rädsla.
Massor av rädsla.
Döden. Det läskigaste som finns.
Till och med en naturlig död känns långt borta, som nåt som inte rör oss.
Man tänker knappt på den, förutom när den inträffar.
Men våldsam död, att bli knivhuggen…
Det känns som nåt som är tusen världar bort.
Men den är här, bara några meter bort.
I den där kroppen som fortfarande luktar som du, och du luktar som honom.
Ni utbytte atomer, molekyler, svett…
Försöker du vara rolig?
Och nu är han död,
uppskuren av ett vasst knivblad som träffat honom flera gånger.
Sen finns det en känsla jag skäms för. Jag vill knappt sätta ord på den.
Det var den jag kände när jag såg Smeralda helt förkrossad.
En liten del av mig tänkte:
Vad fan bölar du för?
Du sa ju att han slog dig och var ett svin.
Nu lipar du som om Derek i Grey’s Anatomy har dött. Ge dig!
Men jag fattar ju att det som var ett monster för mig
var mycket mer för henne.
De var ihop i sju år.
Klart att hon är förtvivlad när hon ser honom ligga där.
Ja, det är självklart. Tack för föreläsningen, Benjamin Syrsa.
Men det stör mig ändå att hon gråter över svinet.
Är det okej, eller måste jag be om lov?
Hörru, idiot, vill du ha en läsk?
Jag vet inte ens om det där verkligen hände.
Jo, det gjorde det. Det är redan en nyhet.
-Och Smeralda, då? -Jag har ringt, men hon svarar inte.
Jag fattar inte hur ni kan vara så lugna.
Jag tycker det var rätt.
Hur kan det vara rätt?
En person dog. Även om det var en konsekvens…
Han skulle ha dött förr eller senare. Ingen idé att skjuta upp det.
Jag var inte så sugen på att utforska Seccos teorier om liv och död,
men jag hann ändå inte fråga, för klockan ringde.
Vi har stängt!
Lugna dig. Vadå "stängt"?
Älskling! Jag trodde inte att du läste mina meddelanden!
Mycket har hänt. Jag är inte inblandad, men Paturnia är död.
Jag är helt oskyldig. Tartallegras kräver inte pengarna längre.
-Jag vet inte vad som hände. Vi fick höra… -Vänta, älskling. Stopp.
-Jag trodde att jag hade förlorat dig. -Förklara. Har de dödat Paturnia?
-Vänta, är inte det där… -Var tyst.
-Han håller i kniven. -De stoppar folk. Vi måste dra.
Det är avspärrat.
Jag är fortfarande i chock, för jag såg vem som höll i kniven.
Jag såg alltså, i ordets rätta bemärkelse, mördaren.
Och av alla jag mött i mitt liv,
var han den sista jag nånsin trott skulle bli en mördare.
Lorenzo Montini.
Montini…
AKUTMOTTAGNING
Kan jag vänta här?
Vi har ett väntrum men jag kan inte släppa in dig.
Varför åker du inte hem och vilar? Vi ringer om han vaknar.
Vad heter den lille?
Giulio. Han heter Giulio.
Tänk vilket jävla mörker vi lät honom sjunka ner i
för att han skulle göra det här.
Vi försökte alla lösa Vildsvinets skit först, sen min skit,
allt medan han stod där, mitt framför oss,
och gled längre och längre ner i helvetet utan att nån såg det.
Och till slut blev han själv helvetet.
Varför gjorde han det?
Hörde du inte vad jag sa? Skulden till Tartallegras är väck.
Såna stora skulder försvinner bara inte.
Jag vet inte hur det gick till. Det är som ett mirakel!
Jungfru Maria utför los milagros. Vi sysslar med affärer.
Hur angår det honom?
-Visste du verkligen ingenting? -Om vadå? Jag fattar ingenting.
Tyckte du inte det var märkligt
att de frågade bengalen vem som ställt till det,
men inte bad Carlito om pengarna, trots att han var mellanhand?
Jag trodde de hade pratat med honom, att de bara brydde sig om var det började.
Nej. Jag menar ja, men ni har inte hela bilden.
De gick till Carlito.
Och de sa:
Du fick vårt 99 000-konto spärrat. Fixa tillbaka degen. Du är chaufför, va?
Vad svarade du?
Ja, jag kör, men jag är ingen limoservice.
Jag kör bara Don Diego Coccodritto.
Äntligen en twist där den kubanska hingsten har ett syfte.
Bravo, manusförfattare.
Jag undrade varför Coccodrittos inte hade med saken att göra.
Coccodrittos är Tartallegras konkurrenter.
De gör samma saker: langning, ocker, utpressning…
De är bara lite mer kreativa och sysslar även med blommor och bilar.
Men i en annan stadsdel.
De är konkurrenter, inte rivaler.
De respekterar varandra och håller sig på sin kant.
Lemuren, till exempel, köper sitt hasch av dem.
Så det var därför de lät dig vara. De ville inte starta ett gängkrig.
Det hade hänt ändå.
Paturnia kom hit varje dag och betedde sig som en galning.
Han misshandlade Montini mitt på gatan.
Sånt drar dit polisen och det är dåligt för affärerna.
Så vi var tvungna att göra en deal som funkade för alla.
-Vad har du gjort, älskling? -Jag fick dem att köpa skulden.
Vad menar du?
De betalade av den och tog över skulden.
Så jag är inte skyldig Tartallegras längre utan Coccodrittos?
Ja. Lite mer, men inte lika akut.
Vad trodde du? Såna skulder försvinner inte.
Jag älskar dig, det vet du, men hjälp mig förstå.
-Vad har vi vunnit på det här? -En månad.
-Vad ska jag göra på en månad? -En månad är en månad.
Vi har alltså en extra månad?
Jag vet bara att jag kommer tillbaka då.
Men om han är med Coccodrittos,
varför dra in bengalen, som jobbade för Tartallegras?
Vad är kopplingen?
Det var väl ett Keyser Söze-upplägg?
De hade förutsett allt, som dominobrickor,
ända fram till att Coccodritto-familjen köpte skulden.
Nej. Deras barn går i samma skola.
Carlito tänkte att Aryans föräldrar kunde behöva 2 000 euro.
Jag tar tillbaka allt.
Verkligheten är alltid så jävla dåligt skriven.
Slappt.
Vi har i alla fall vunnit en månad. Vi har mer tid att hitta en lösning.
Zero…
Hon sa inget, men i den där nedslagna blicken fanns en punkt.
En punkt som markerar slutet. Inga överklaganden. Ingen väg tillbaka.
Punkt.
Först trodde jag att det var slutet på allt det här.
Jag fick acceptera det. Det var över.
Men månader senare insåg jag att det var slutet på tanken vi haft i 40 år,
att vi alltid kan vara som Goonies.
Att hålla ihop och klara allt tillsammans.
Till och med ta oss an världen.
Vänta nu.
Du stod där i ditt emo-läge och jag firade att det var över,
så varför är de kvar?
-Jag vet inte. Hur ska jag fråga dem? -Fy fan vad jobbigt!
Ursäkta, Sarah, jag försöker vara lite smidig här.
-Smidig? -Lägg av.
Tänker du röra dig mot dörren snart?
Ja, oroa dig inte. Vi ska hem till min mamma. Hon ser fram emot det.
Men jag måste fixa nåt först. Jag hämtar henne om 20 minuter.
Vill du säga nåt till henne, så är det här sista chansen. Hej då.
Nej, hon är galen. Lyssnar du verkligen på henne?
-Jag fattar inte vad hon menade. -Vad tror du? Slå till. Han är död.
-Det är din tur nu. -Det är inte rätt läge.
Klart det inte är! Det är aldrig rätt läge för sånt här.
Men du ska inte kasta dig in i det. Det här är allvar. Man tar det lugnt.
Precis så.
Man dejtar, ser hur det går, sätter inga etiketter…
Sen, långsamt, när man vant sig, efter sju, åtta år,
om allt fortfarande funkar, då börjar man tänka:
"Det ser ju ut som att vi är ihop."
Men det är en ögonblicksbild. Det går inte att planera.
-Då är man ju ihop. -Och då gör man slut.
-Men det började ju nyss? -Nej, det är sjuårskrisen.
Då har en av er tröttnat.
-Vad ska jag säga till henne? -Gå dit, spela dum. Dra nåt skämt.
Hon sa 20 minuter. Det går fort, sen drar hon.
Hej.
Jag vet inte vad man ska säga i såna här lägen.
"Hur är det?" känns ju dumt.
Du behöver inte säga nåt. Det är jag som ska tacka dig för de här dagarna.
Det måste ha varit jobbigt för dig, men du visade mig en annan värld.
För första gången levde jag ett normalt liv med nån som bryr sig.
Jag hade nog vant mig vid att leva med en tickande bomb.
Förlåt att jag inte bad dig stanna häromdan.
Jag är dålig på sånt här.
Det är inte så att jag inte gillar dig, tvärtom.
Jag säger inte det här för att jag vill flytta in hos dig.
Killen jag var med i sju år blev knivhuggen till döds i morse.
Jag är inte direkt redo för nåt seriöst.
Hon har rätt. Jag glömmer hela tiden att han är död.
Det går inte in.
Det var inte därför jag sa det.
Det var bara nåt fint du gav mig.
Ja, men jag borde ha skyddat dig mer eller gjort nåt för att väga upp det.
Du räddade ju mig när han försökte strypa mig.
Jag har aldrig velat att nån ska skydda mig.
Men du gillade ju tuffa killar.
Ärligt talat, jag skulle aldrig kunna mäta mig med dem.
Du är allt bra dum.
Jag gillade folk som valde mig, som visste att de ville ha mig.
Med dig fick jag göra allt. Du tog aldrig steget.
Man måste våga göra bort sig.
Jag ville säga:
"Nej, jag var alltid redo att släppa allt när du dök upp…"
men då kände jag hur Bältdjuret klappade mig på axeln och sa:
Det finns bevis.
Ursäkta, jag begär en paus i förhöret.
Det kvittar. Det här var inte rätt tillfälle att prata om det.
Hur gick det? Gjorde du det du skulle?
Ja, men det tog lite tid. Den där gubben vägrade gå.
Han stod kvar, som nån sorts moralpolis.
Jag fick alltid lite ångest av den där texten.
Den var som ett livstidsstraff.
Nu känns det bättre.
KAN VI VARA KOMETER… FÖR EVIGT?
Dagarna efter kändes märkliga.
Med tanke på samtalslistor, Smeraldas bröder och allt vi sagt,
varför kom ingen och frågade vad fan vi höll på med?
Men nej. Ingen kom.
Paturnia, en livstid av brutalitet,
mardrömmen för minst tre generationer ungar,
blev bara en notis i tidningen och lite klotter på en vägg.
Jag blev förbannad när jag gick förbi och jag tänkte: "Ledare. Knappast.
En snubbe som slog tjejer och mobbade ungar."
Men gatorna i den här staden är uppkallade efter statsmän och krigare
som bombat folk, utplånat familjer, män, kvinnor, barn…
Ingen river ner deras skyltar.
Det vore rätt skevt om Paturnia skulle vara undantaget.
Så texten fick vara kvar.
Till slut slutade vi tänka på den. Den blev bara en del av stadsbilden.
Jag vet inte varför du gjorde det. Eller om du ens hade ett val.
Men det är handlingar som döms, inte avsikter.
Men det finns annat som är lika viktigt, även om det inte togs upp i rätten.
Som att vi är här nu.
Vi kan fortsätta leva, med våra bråk, vår oro och våra skratt.
Det är tack vare dig.
Du betalar för nåt som låter oss andra fortsätta leva.
Vi förtjänar det inte. Snarare tvärtom.
Vi har inte gett dig nåt de här åren och du var inte skyldig oss nåt.
Ändå gav du oss allt.
Min mormor tackade alltid heliga Lucia.
Lucia räddade henne från att dö i barnsäng.
"Alla har ett helgon i himlen", brukade hon säga.
"Man ska tacka dem varje dag för att man lever."
Jag lyssnade aldrig på henne, men hon hade nog rätt.
Men vårt helgon är inte i himlen.
Han är på den platsen i världen som mest liknar helvetet.
Hur mår han?
Han mår bättre. Han har till och med gått upp lite i vikt.
-Fick han brevet? -Ja. Han blev rörd.
Han sa att han ska svara. Du skrev väl din adress?
Ja, längst ner.
Fick han fotot?
Ja, han tackar. Hunden var hans största oro.
Jag kan inte ta hand om honom. Han har det bra hos dig.
Tack för skjutsen. Jag vet att du ska resa bort.
Det är lugnt. Jag är tillbaka i Rom om tre dagar.
Ska vi höras då?
Okej, men kör försiktigt. Vila lite också.
Hej då, Giulio!
-Får jag fråga en sak? -Visst.
Varför heter hunden Giulio? Det är ett ovanligt namn.
Titta på honom.
-Vem liknar han? -Jag har ingen aning.
Den snyggaste politikern i Italiens historia!
Ingen aning. Rutelli? Han var ju snygg, men han hette inte…
Giulio Andreotti!
Presidenten?
Du lyckades inte övertala den där idioten, va?
Det var lönlöst.
Ja, han har ju sin unge. Han kan inte bara dra iväg i tre dagar.
Ja, precis.
Just det. Det här är vår förklaring.
Den vi alltid tar till för att rättfärdiga Seccos beteende.
Han tjatar inte om sin unge.
Vi gör det, för att det ska kännas okej.
Men jag sa nåt till Secco också. Jag berättade det inte för Sarah.
Det var det sista jag sa innan vi skildes åt.
Jag tänkte: "Vi är 40 nu. Det är dags att prata som vuxna."
Så jag sa det.
Du är ett jävla as! Den där ungen har förstört allt.
Vi kan ju inte göra nåt ihop längre. Du har dödat vår duo.
Han svarade lika moget.
Vad fan vill du?
Det var du som började med dina serier och Netflix.
Du sabbade det. Min unge har inte förändrat nåt.
Och han sa det inte med bitterhet eller sorg.
Det var hans vanliga, metalliska ton.
Men för ett ögonblick öppnades en spricka och genom den såg jag de senaste åren.
Allt jag fastnat i på grund av jobbet.
-Både bra och dåligt. -Hur var vädret i Kobane?
Och jag insåg att Secco nästan aldrig var där.
Ingen av mina gamla vänner var där.
Jag tog mig aldrig tid eller plats att ha kvar dem i mitt liv.
Eller så är det bara ännu en story jag drar
för att rättfärdiga mig själv.
Jag undrade också: Vad gjorde Secco utanför vår vänskap?
Och även om svaret var enkelt,
han spelade poker, och han måste ha knullat, med tanke på ungen,
så anade jag att det fanns nåt mörkare där.
Något som hotade att rasera hela min fina förklaring,
mitt sätt att rättfärdiga mig själv.
När du ser molnen, stanna.
Skärskåda. Gå på djupet. Se inåt.
För de där molnen avslöjar nåt om dig själv.
Det är så du växer.
När du är mogen nog att möta dina demoner och prata om dem.
Så jag tog mod till mig…
-Dra åt helvete! -Bra gjort.
-Du suger! -Din mamma.
Du har fortfarande inte sagt hur du mår.
Jag mår bra, men det är jobbigt att bo med mamma.
Vi är så här nära att hamna på nyheterna.
Men du stod på dig med Stella. Jag förlorade 50 euro.
Jag slog vad om att ni skulle bli ihop igen inom en vecka.
Samma här. Jag slog också vad.
Det har gått sex månader. Du bröt förbannelsen.
Jag har inte brutit nåt. Problemet sitter i huvudet.
Vi har inte pratat på sex månader men jag fattar ändå inte att det är slut.
Det är som om vi bara har en paus då vi inte pratar med varandra.
Varje gång nåt händer är min första tanke att berätta det för henne.
Det är nog ganska normalt.
Är det normalt att ha en lista i huvet och fylla på den med allt som händer,
så att jag kan berätta allt när jag träffar henne igen?
Jag vet inte, men du gör rätt som inte hör av dig.
Varje kväll ser jag mig i spegeln och säger: "Bravo. Du föll inte dit i dag."
Som en missbrukare.
Men tanken finns alltid där, som en app som körs i bakgrunden.
Och vet du vad som är värst?
Nej, men det här låter redan tungt. Jag vill nog inte höra mer.
I mitt huvud hänger allt på mig.
Om jag skulle ringa så finns hon där.
Som om det inte ens är möjligt att Stella gått vidare,
träffat nån annan, skaffat barn…
Vi tänker inte på det nu.
De låter henne ändå inte adoptera här, så…
Jaså? Tur att det finns fascister som hindrar mitt ex från att bli lycklig.
-Klarar hunden en så lång resa? -Den har inte dragit.
Han har skitit, ätit och nu ska han sova. Han har sitt eget liv.
Om 20 meter ligger din destination till vänster.
Hörru, skicka en bild till Secco!
Vänta, jag filmar.
-Din jävla idiot. Du borde vara här. -Som om han skulle lyfta arslet.
Älskling, kan du hämta en öl till?
Hur går det? Har ingen letat efter dig?
Varje morgon tänker jag: "I dag kommer de."
Och varje kväll: "Tur att de inte gjorde det."
Men det vore kanske bättre om de kom, för att leva så här…
Jag filmar, så när de väl tar dig kan jag spela upp det här.
Kan ni pausa tortyren? Jag vill spela upp nåt för honom.
…kanske bättre.
Men nog om det. Hur går det med dig och Smeralda?
-Vad är det med Smeralda? -Kom igen!
En snubbe sitter i fängelse så du ska få ligga, och du slösar bort det.
Dra åt helvete!
Allvarligt? Har du inte träffat henne igen?
Debora har kommit bort.
Hennes farfar Ugo väntar vid Joe Spit’s.
Giulio!
Men herregud! Sluta skälla på andra hundar.
Har du skaffat hund nu? Apokalypsen är här.
Men hallå, din idiot!
-Giulio! Lägg av! -Schiocco! Sluta!
Stackarn. Vad har han gjort för att hamna hos dig?
Var han Priebke i ett tidigare liv?
-Vem? -Priebke! Nazisten.
Massakern i Fosse Ardeatine. Inte likt dig att inte kunna sånt.
Jag hör inte! Han skäller så.
Hur mår du?
-Bra! -Fan ta dig!
Var inte så hård mot honom. Han lugnar sig.
Nej, jag sa det till dig.
Varför säger du "bra"? Det är så arrogant.
Tänk om jag inte mår bra och du bara öser på med endorfiner?
Mår du inte bra?
Jag vet inte. Jag bara sa det.
Då får du ta mina endorfiner och sluta gnälla.
Han kanske skäller för att bli som du.
"Kolla, farsan. Jag kan också vara jobbig."
Vadå "farsan"? Usch, jag ryser.
Oj, han har visst lugnat sig.
Ska vi prova igen?
Giulio! Kom hit!
Schiocco! Sluta!
-Det går inte. -De hatar varandra.
Antingen låter vi dem slåss eller så går vi.
Kan ni inte gå till parken i stället?
Vad fan vill du?
Ta med din unge till parken. Han ser ut som Buddha!
-Visst är det trevligt? -Ja.
Ska vi ses utan hundarna?
Varför säger vi att vi ska ses när vi aldrig gör det?
Men nu ska vi det. Jag lovar.
Bara en massa löften.
Jag menar det. Du ska få se.
-Pappa, kan du läsa för mig? -Pappa pratar om nåt viktigt.
Så fort farbror Zero säger om han fick ligga så kommer jag.
-Vad läser du för honom? -Samma bok varje kväll.
Hur kan det vara normalt
att vilja höra samma historia med samma ord varje dag?
Det är ju Ludovico-metoden.
Man har kognitiva problem eller är helt galen.
Här, du får läsa. Var en bra farbror.
De tre små grisarna! Är du galen?
Det är som att lära barn att spekulera i fastigheter!
-Kan du den? -Ja, men den suger.
Den smarta grisen är i maskopi med vargen.
De två hippiegrisarna bor i halm- och trähyddor,
men vargen blåser ner allt.
De går till grisen som bygger stenhus.
Han klandrar dem för att de slösat bort mammans pengar.
Han säljer ett hus och delar pengarna med vargen.
Nej! Gimmy bygger i sten för att han är försiktig!
Ja, visst. Vakna lite.
I bröderna Grimms version heter han Gimmy Caltagirone.
Han slänger ut en gubbe på gatan, med ett hus av ballonger.
Flyttade du hit för att vargen förstörde ditt hus, precis som han förstörde vårt?
Har du sagt att det här är din berättelse?
Det är Christine.
Hon älskar berättelser med grisar. De är underrepresenterade.
Det är svårt när ens enda förebilder är Greta Gris och Babe.
-Och hon i Mupparna. -Nämn inte henne. Det blir bråk.
Nej. Jag är bara på besök här ute på vischan, men jag har ett hus.
-Är det av sten? -Först tänkte jag: "Hur ska jag veta det?
Hus från 80-talet är väl av betong?
Vill du bli lantmätare?"
Men sen fattade jag.
I hans treåriga ögon är vi nog fulländade vuxna,
så som vi såg 40-åringar när vi var små.
Människor som troligen hade stenhus för de verkade själva vara av sten.
Kanske ser han på oss, den lilla oskyldiga korven,
och tror att vi är orubbliga, som stenfigurerna på Påskön.
Tänk chocken när han fattar hur vi egentligen är.
Splittrade efter skeppsbrottet.
Vi räknar inte ens dem som vi har förlorat. De som drunknade,
de som tog sig i land och gömde sig i mörkret,
i utkanten av universum.
Och husen vi bor i är inte av sten, men inte av halm heller.
De är byggda av allt skräp vi har samlat på oss.
Ruttet trä, plåt, rester.
Ett jävla bygge som hålls ihop med saliv och Xanax.
Med skulder vi aldrig kan betala och löften ingen håller.
Och där inne är vi. Hopkurade och ensamma.
Och vi hoppas att vargen inte blåser ner vårt hus i natt.
Okej, men är ditt hus åtminstone av trä?
Lyssna, häng inte upp dig på materialet.
Det viktiga är att bo nära andra.
Så när väggarna skakar kan ditt hus luta sig mot grannens.
Men vi har ju ingen granne här.
Jo, vi är här nu. Och vi finns kvar även när du inte ser oss.
Vi tar bara en paus, sen fixar vi allt.
Lovar du?
Jag lovar.
Jag menar det. Du ska få se.
Vet du varför jag inte kan säga nåt?
För jag är likadan. Jag har också det där.
Vadå?
Hon svarade inte, men jag vet.
Det där som sitter här inne, i magen.
Även när man tror att man fått bort det, att det inte kan göra ont längre.
Men så är det där igen, och sabbar allt.
Det som dödar dig tusen gånger under ett liv.
Förhoppningen om att det blir rätt den här gången.
SKA VI TA EN GLASS NÄR JAG KOMMER HEM?
EN SPOTTSTYVER
MUGGAR
DISK
-Ska ni öppna igen? -Är han som drev det tillbaka?
Det är nya ägare nu.
Undertexter: Susanna Wikman