Ani, luni și zile Petrecute descurcând un fir
Din încâlceala nervilor tăi Întinși la uscat
Nopți nedormite Și urme de pernă pe față
Pierd totul, chiar și părul Și încerc să respir
Dar unde pleci? Spune-mi unde pleci
Închide totul într-o trapă Nu se știe niciodată
Dar unde te duci? Unde te duci acum când…
Nu te mai recunoști
E cineva în oglindă Dar nu mai ești tu
Nu te recunosc
Câte vieți trăiești în secret?
Nu te mai recunosc
O MIZĂ DE DOI BANI
URGENȚE NONSTOP
Hemoragia internă s-a oprit.
Am reușit la timp.
De obicei, primim pacienți când sunt deja pe moarte.
Nu putem garanta nimic
până nu-l coasem și vedem cum e când se trezește.
Dar măcar acum putem să sperăm.
Cică atunci când o poveste ajunge la ultimul act, pur și simplu știi.
Se simte în aer.
Nu știu dacă e așa. Credeam că s-a terminat acum 20 de ani,
în acea după-amiază de august, când a luat sfârșit marea pantomimă.
Ce faci sâmbătă după-amiază? Mergem la expoziția Warhol?
Mie mi se rupea de Andy Warhol,
dar se despărțise de iubit și eram iar în fereastra aia
în care puteam să fac o mișcare înainte să apară următorul secerător.
Înainte, aș fi zis: „Sigur. Sunt obsedat de Andy Warhol!”
Voiam să-mi tatuez o conservă de roșii. Și pe Marilyn care e ca Moira Orfei.
M-am masturbat des la ele!
Aș fi renunțat la tot:
examene, muncă, consultații, prieteni, fete…
Ca de fiecare dată, aș fi ars toate punțile demnității, ca să zic:
„Sigur că sunt liber. Mergem unde vrei!”
În schimb, mi-am mușcat limba și am zis…
Cred că ies cu cineva sâmbătă.
Niciodată n-am spus ceva mai greu.
Nici când i-am zis mamei că nu merg la facultate.
M-am tot plimbat cu metroul timp de opt ore, ca un psihopat.
Pentru că simțeam că propoziția aia…
„Poate ies cu cineva…”
…indica sfârșitul a ceva minunat care nu s-a întâmplat niciodată.
Dar tocmai de-asta nu s-a realizat,
a rămas pură, așa cum sunt doar lucrurile care nu se întâmplă niciodată.
Așa suntem noi, fraierii.
Când oamenilor nu le pasă de noi,
ne pun la coada listei de priorități,
chiar sub…
Ce să fac? Am Power Pilates! Urmează spectacolul de sfârșit de an.
Și…
Scuze. Chi l'ha visto e miercuri seara.
Nu râde de asta!
Știu că nivelul de prioritate al emisiunii e discutabil.
E datoria fiecărui cetățean!
Înțeleg, dar dacă te invită cineva…
Taci! Urmează ultimele mesaje ale Isottei.
A ieșit să cumpere o iguană pentru iubitul ei de 13 ani,
cunoscut pe TikTok,
dar n-a mai ajuns la magazinul de animale exotice.
Când alții ne calcă pe coadă,
ne resemnăm și ne gândim: „Poate data viitoare.”
Dar când noi trebuie să tragem linia,
să spunem…
„Nu, îmi pare rău. Nu pot.”
…e mai greu decât să te înjunghii singur.
Crește îndoiala în tine
că, în sfârșit, era timpul să ne vedem și e vina mea dacă nu se întâmplă.
Și voi regreta asta toată viața.
Poate m-a cuprins brusc demnitatea.
Poate căldura mi-a scurtcircuitat glanda de fraier.
Dar am adăugat…
Adică ies cu o fată.
Bum! I-ai spus! Dă-mi un „B”! Dă-mi un „R”! Bravo!
Ce-o să spună?
Dacă se sperie?
Poate e geloasă și îi poți spune:
„Acum regreți, nu? Ți-ai ratat șansa. Frumușelul ăsta nu mai e pe piață.
A plecat la herghelia cu armăsari.”
Grozav! Mă bucur pentru tine. Să-mi zici cum a fost!
Nu. N-o interesează.
Nu știu dacă chiar n-o interesa.
Dă-mi un „I”, dă-mi un „d”! Idiot!
Un macchiato, te rog.
Nu-și smulgea părul din cap.
Dar mi s-a părut că ceva mic, imperceptibil,
se fisurase și în ea.
Dar n-am auzit sunetul cioburilor,
fiindcă ea credea că orice tăcere stânjenitoare
trebuia umplută cu cineva care să țipe până i se rup coardele vocale.
ALARMĂ 08:00 AMÂNĂ
NICIO NOTIFICARE
RĂZBOIUL STELELOR
Suntem încă în picioare, Nu ne veți învinge
Niciodată!
De ce faci asta?
Naiba știe!
Ca să nu intre cuțitul, nu?
Ananasul e mult mai bun.
Cum adică?
Coaja de ananas e mai tare și oprește și focul.
Dacă o pui pe braț,
poți opri o lampă de sudură fără să te arzi.
Nu cred că Belea vine cu o lampă de sudură.
Putem trece pe la mine. Am făcut o armură completă.
Ți-ai făcut o armură de ananas? De ce?
ARMURĂ DE ANANAS
Dacă am un inamic care controlează focul?
- Ce dușman? - Sunt gata.
Avem timp de o cafea?
Nu trebuie să mergem toți.
Să fim rezonabili. Nu plecăm în excursie.
Totul a început din cauza mea. Crezi că nu vin cu tine?
Doar ziceam,
dar dacă tu, în mod special, nu ai veni cu mine,
aș crede că ești un gunoi.
Dar ceilalți nu trebuie să vină.
E vorba de fostul meu. I-am chemat pe Carlo și Emilio.
Mai bine vin și eu, să nu facă prea multe pagube.
Apropo, voiam să spun ceva.
Nu m-ar șoca să văd câțiva pumni.
Dar nu vreau să mă implic în ceva…
Ce anume?
Trebuie să fii convingător, evident.
Dar trebuie să poată povesti ce s-a întâmplat, știi?
Cui să-i povestească?
Teoretic!
Cum să-ți mai spun?
Nu vreau să fiu implicat într-o crimă!
Doamne, Zero!
Vă întâlniți la opt dimineața în piață. S-a convenit prin SMS!
Când oamenii vor să ucidă pe cineva, iau niște măsuri de precauție.
Deci îmi spui că vor apărea la un moment dat,
poate înainte să mă taie ăla ca pe un biban,
dar nu vor face nimic excesiv?
Zero, azi e ziua unor mari sperieturi
și poate a unor pagube minore.
Merg să mă asigur că există echilibru între aceste lucruri.
Nu e clar de ce vii și tu.
Ce să zic? Măcar mai e o femeie. Toată treaba asta pute a patriarhat.
Presărăm puțină feminitate în această procedură pe care o resping.
Bine, nu te mai întreb nimic.
Sper să fie foc, ca să-ți ceri scuze pentru ananas.
Dracarys!
Îmi amintesc că drumul a fost lung.
Inima îmi bătea tare,
iar Tatu îmi tot repeta
singura îndoială care mă rodea.
Dacă nu vin Carlo și Emilio?
Dacă nu se trezesc la timp?
Dai peste Belea. Ce faci? Dacă are un cuțit?
Te rog! Deja sunt agitat.
De-aia am pus toate revistele aici.
Oricum. Nici ananasul nu te-ar ajuta.
Ăla lovește sus. Te înjunghie…
În gât, în piept. Astea dor.
Ai zis că e mai sigur să fii înjunghiat de Belea
pentru că te înjunghie rezonabil.
Asta era înainte.
Pune-te în locul lui!
I-ați dat cu spray. I-ați rupt septul nazal.
- I-ai tras-o femeii lui. - Nu i-am tras-o!
Percepția contează.
A fost concediat din afacerea familiei lui.
Săracul!
Nu-l apăr.
Dar, dacă te înjunghie, ce poți să-i reproșezi?
N-am puterea să mă cert
și mă concentrez pe ceea ce mă consolează.
Credeți-mă, e controversată treaba.
Nu vreau să mor singur.
O să ziceți: „Nimeni nu vrea asta.”
Dar nu mă refer la faptul că vreau să mă țină cineva de mână.
Nu vreau să fiu singurul.
Adică vreau să moară toți cu mine.
AICI ZACE ZEROCALCARE
Ideea că eu mor, iar ei trăiesc și se întâmplă o mie de lucruri…
Vor vedea dinozauri clonați, extratereștri,
pe cei de la Zanzara cerșind bani pe Insula Celebrităților.
Toate lucrurile pe care le-am așteptat,
iar eu aș fi singurul care nu le vede.
Nu e ca și cum le merită mai mult decât mine.
Aș vrea ca lumea să se sfârșească odată cu mine.
Când inima îmi bate ultima oară,
un meteorit lovește Pământul și distruge tot ce e viu.
Suntem chit și nu sunt supărat.
Dar îmi dau seama că e un gând megaloman și egoist.
Nu sunt nebun. Știu că nu pot cere așa ceva întregii omeniri.
Deci e suficient să moară prietenii mei.
În timp ce mă gândeam cine are șanse să moară cu mine,
am văzut multe mașini de poliție și m-am întrebat:
„Ce naiba se întâmplă azi?”
Apoi am văzut că se îndreptau spre piață și am zis…
Smeralda, frații tăi au terminat treaba?
N-a răspuns. A luat-o la fugă și am urmat-o.
Dar totul era blocat.
Erau oameni peste tot și toți se întrebau:
„Ce s-a întâmplat?”
Am intrat în panică:
„Ce-au făcut ăștia doi? L-au omorât?”
Sau invers. El i-a omorât!
Or fi venit cu nasul pe sus,
iar el i-a înjunghiat.
Sau Secco avea dreptate și a venit cu o lampă de sudură.
De-aia mirosea a ars!
Dar apoi am ridicat privirea
și erau acolo, cu o expresie care mi-a dat fiori.
Ne-am privit o secundă,
apoi Carlo a făcut gestul internațional pentru „să fugim de aici”.
De ce? L-au omorât?
Au dispărut. N-o vedeam pe Smeralda și m-am întrebat unde e.
Poate e mai deșteaptă și a fugit, fiindcă era singura soluție!
Dar nu.
Sincer, nu vreau să dublez vocile aici,
pentru că încă mă trec fiori când îmi amintesc.
E mort.
Zero, să mergem!
Hai!
- Smeralda e acolo. - Trimite-i un mesaj că suntem la cafenea.
Nu putem s-o lăsăm…
Trebuie să plecăm de aici!
Eram pe jumătate în transă, așa că nu știu ce gândeam.
- Atenție! - Scuze!
O luam razna și trebuia să mă controlez.
M-am gândit: „O să pun totul în ordine, ca la o autopsie.”
Îmi deschid capul, scot fiecare gând și îl pun pe masă.
Să începem!
Mai întâi, e un sentiment oribil.
Ușurare.
Știu că nu e frumos.
Un tip e într-o baltă de sânge,
dar nu-mi pare rău.
Frodo ar fi trist că a murit Sauron?
Ce să zic? A încercat să mă omoare în trei filme.
Să-l plâng? „Bietul de el, era mereu politicos.”
Hei! Nu dansez pe TikTok,
dar nici nu mă prefac că sunt în doliu, serios!
Și mai e și frica.
Multă frică.
Moartea.
Cel mai înfricoșător lucru din lume.
Chiar și moartea naturală pare ceva îndepărtat
care nu ne privește.
Aproape că nu ne gândim la ea.
Doar când se întâmplă.
Dar moartea violentă,
să fii înjunghiat de moarte…
Mereu crezi că e la mii de lumi distanță de tine.
Dar e chiar acolo, la câțiva metri.
E pe trupul acela care încă miroase ca tine
și tu miroși ca el.
Ați făcut schimb de atomi, molecule, sudoare…
Crezi că e o joacă?
Iar acum e acolo, mort,
străpuns de o bucată de fier ascuțit,
care l-a sfâșiat de mai multe ori.
Apoi, e un sentiment de care mi-e rușine.
Nu vreau să-l numesc.
E ceea ce am simțit când am văzut-o pe Smeralda disperată.
O mică parte din mine s-a gândit…
De ce plângi?
Ai tot spus că te bătea, că era un nenorocit.
Iar acum plângi de parcă a murit Derek din Anatomia lui Grey. La naiba! Hai!
Rațional, răspunsul e că, dacă pentru mine era un monstru,
pentru ea el însemna cu totul altceva.
A fost cu el șapte ani.
E de înțeles că e supărată când îl vede dezmembrat.
Sigur că e de înțeles, la naiba!
Mersi pentru lecție, greieraș Jiminy.
Tot mă enervează că plânge după jegul ăla.
E în regulă sau trebuie să-ți cer voie?
Idiotule, vrei un suc?
Nici nu știu dacă e chiar adevărat.
Cred că este. E deja la știri.
Dar Smeralda?
Am sunat-o, dar nu răspunde.
Tot nu înțeleg cum puteți fi așa calmi.
Cred că a fost bine.
Cum să fie bine?
A murit un om. Chiar și doar pentru consecințe…
Ar fi murit mai devreme sau mai târziu. Nu are rost să amâni lucrurile.
Sincer, nu aveam chef să văd
raționamentul lui Secco despre viață și moarte,
dar n-am mai întrebat fiindcă am auzit soneria…
E închis!
Stai! Cum adică „închis”?
Iubire! Credeam că nu-mi citești mesajele!
Iubire!
S-au întâmplat multe.
N-am nicio legătură. A murit Belea.
Jur că n-am nicio legătură.
Tartallegra nu mai vrea banii!
Nu știu ce s-a întâmplat. A spus…
Iubitule, oprește-te!
Scuze. Credeam că nu te mai văd.
Explică-mi! Cum adică l-au omorât pe Belea?
Cine a făcut-o?
- Stai, nu e… - Taci!
Încă are cuțitul. Oamenii sunt opriți. Trebuie să plecăm!
E închis aici.
Încă sunt șocat
pentru că am văzut cine ținea cuțitul.
Adică l-am văzut, conform definiției cuvântului,
pe criminal.
Dintre toți oamenii pe care i-am cunoscut,
ultimul la care m-aș fi gândit
că ar putea purta mantia unui ucigaș
era Lorenzo Montini.
Montini…
URGENȚE NONSTOP
Pot să aștept aici?
Puteți aștepta, dar nu vă pot lăsa să intrați.
Mergeți acasă să vă odihniți.
Vă sunăm dacă se trezește.
Cum îl cheamă pe cel mic?
Giulio.
Îl cheamă Giulio.
Gândiți-vă la prăpastia în care l-am aruncat
de a ajuns să facă asta.
Încercam să rezolvăm problemele Mistrețului,
apoi pe ale mele,
iar el era acolo, în fața noastră,
alunecând tot mai adânc în iad.
Parcă nu-l vedeam.
În cele din urmă, el a devenit iadul.
De ce a făcut asta Montini?
Iubito, m-ai auzit?
Datoria la Tartallegra a dispărut!
Datoriile atât de mari nu dispar pur și simplu.
Nu știu cum s-a întâmplat. E un miracol!
Fecioara Maria face minuni.
Noi facem afaceri.
Ce legătură are el cu asta?
Chiar n-ai știut nimic?
Despre ce? Nu înțeleg.
Nu te-ai gândit
când Tartallegra l-a întrebat pe bengalez cine a făcut asta,
de ce nimeni nu i-a cerut banii lui Carlito, el fiind intermediarul?
Am crezut că au vorbit cu el, dar voiau să afle de unde a pornit totul.
Nu.
Adică da, dar îți scapă ceva.
S-au dus la Carlito.
Și au zis…
Ne-ai blocat contul de 99 de mii. Să ni-i dai înapoi.
Ești șofer, nu?
Și ce-ai zis?
Că da, sunt șofer, dar nu sunt serviciu de limuzine.
Îl duc doar pe Don Diego Coccodritto.
În sfârșit, un deznodământ logic
pentru cubanezul ăsta neterminat!
Bravo, scenariștilor!
Mă întrebam de ce Coccodritto n-avea nicio legătură cu povestea!
Coccodritto e concurentul lui Tartallegra.
Fac aceleași lucruri: trafic, camătă, extorcare…
Sunt și creativi, căci au o slăbiciune pentru florării și dealeri auto.
Dar în altă parte a orașului. Sunt concurenți, nu rivali.
Se respectă și nu-și încalcă teritoriile.
De exemplu, de la ei își ia Lemur prafurile.
De-aia nu v-au făcut nimic.
N-au vrut să înceapă un război.
Oricum era pe cale să înceapă.
Belea venea aici în fiecare zi, făcând pe nebunul!
L-a bătut pe Montini. A făcut o scenă întreagă.
Dramele astea atrag poliția și strică afacerile.
Așa că a trebuit să facem o înțelegere bună pentru toți.
Iubito, ce-ai făcut?
- I-am convins să cumpere datoria. - Cum adică?
Au plătit datoria și au cumpărat-o.
Ce înseamnă asta?
Nu am datorii la Tartallegra, dar am la Coccodritto?
Da. Mai mult, dar nu atât de urgent.
Ce credeai? Datoriile nu dispar așa.
Te iubesc, știi asta, dar ajută-mă să înțeleg.
- Ce am câștigat? - O lună.
O lună de ce? Ce să fac cu o lună?
O lună e o lună.
Deci avem o lună în plus?
Știu doar că peste o lună mă întorc aici.
Dacă e cu Coccodritto, de ce l-a implicat pe bengalez, care e omul lui Tartallegra?
Care e legătura dintre ei?
A fost o înscenare în stilul lui Keyser Söze.
Au prevăzut toate mișcările, ca la domino,
iar familia Coccodritto a ajuns să cumpere datoria.
Nu, copiii lor merg la aceeași școală.
Carlito și-a zis că părinților lui Aryan le-ar prinde bine 2.000 de euro.
Retrag tot ce-am zis.
Viața reală e mereu prost scrisă.
Nașpa.
Măcar am câștigat o lună.
Avem timp să găsim o soluție, deci…
Zero…
Nu a spus nimic, dar ochii ei triști spuneau totul.
Marcau sfârșitul. Fără apel, fără recurs.
Un sfârșit.
La început, am crezut că era sfârșitul întregii povești.
Că trebuia să accept. Că era gata.
Abia după câteva luni am realizat că era sfârșitul ideii ce ne însoțise 40 de ani.
Că putem fi mereu ca Tâlharii.
Să rămânem împreună. Să ținem gașca unită…
Cât suntem împreună, putem face orice.
Chiar să înfruntăm singuri lumea.
Să înțeleg bine.
Tu erai emoționat,
iar eu mă bucuram că plecăm de acolo.
De ce mai sunt aici? De ce?
Nu știu. Cum să le întreb?
Doamne, ce plictiseală!
Scuze, Sarah. Încerc să fiu sensibil…
- Sensibil pe dracu'! - Haide!
Ai de gând să-ți miști piciorușele spre ușă, la un moment dat?
Da, Zero, nicio grijă!
Mergem la mama. I-am spus deja. E fericită.
Dar am ceva de făcut mai întâi.
Vin să o iau în 20 de minute.
Dacă vrei să-i spui ceva, e ultima ta șansă.
Pa!
E nebună. Chiar o asculți?
- Nu înțeleg ce a vrut să zică. - Ce crezi?
Sari! Tipul e mort.
E rândul tău!
Nu e momentul potrivit.
Bineînțeles că nu!
Niciodată nu e momentul pentru așa ceva!
Ce înseamnă „sari”? Suntem pe podul Ariccia?
E o treabă serioasă.
Ia lucrurile încet. Foarte încet!
- Exact! - Așa e!
Ieși cu ea, vezi cum merge,
nu te lași purtat de dorința de a pune etichete…
Apoi, încet, când te-ai obișnuit cu situația,
după ce au trecut opt ani de obișnuință,
dacă totul merge bine, în acel moment, începi să faci un bilanț al situației
și spui: „Din afară, chiar pare că suntem împreună.”
Dar e o imagine de moment. N-o poți planifica.
Abia atunci sunteți împreună.
Și atunci vă despărțiți.
Dar abia a început!
Nu, e criza de șapte ani.
Până atunci, unul se satură.
Ce să-i spun?
Du-te, fă pe prostul! Fă o glumă!
A zis 20 de minute. O să treacă repede și o să plece.
Bună!
Nu știu ce să spun în situațiile astea.
„Ce mai faci?” pare stupid.
Nu spune nimic. Eu trebuie să-ți mulțumesc pentru ultimele zile.
Trebuie să fi fost groaznice pentru tine, dar mi-ai arătat o altă lume.
Pentru prima dată, am dus o viață normală cu cineva căruia îi pasă de mine.
Cred că m-am obișnuit să trăiesc cu o oală sub presiune
care poate exploda oricând.
Îmi pare rău că nu te-am rugat să rămâi zilele trecute.
Nu voiam să te trimit acasă.
Nu mă pricep la asta.
Nu că nu-mi place de tine. Dimpotrivă. Dar…
Nu zic asta pentru că vreau să mă mut cu tine, bine?
Persoana cu care am fost șapte ani a fost înjunghiată azi-dimineață.
Nu prea am chef să mă așez la casa mea.
Are dreptate.
Tot uit că e mort.
Nu-mi intră în cap.
Nu de asta am spus-o.
A fost un gest frumos din partea ta.
Știu. Dar simt că trebuia să te protejez mai mult
sau să mă revanșez cumva
fiindcă m-ai salvat când mă sugruma afară.
Niciodată nu mi-am dorit să mă protejeze cineva.
Dar îți plăceau durii care știu să se bată.
Să nu ne amăgim!
N-aș fi putut concura cu ei.
Ce idiot ești!
Îmi plăceau oamenii care mă alegeau,
care erau siguri că mă vor.
Cu tine, trebuia să fac eu totul.
Tu n-ai riscat niciodată.
Ceilalți nu înțeleg și trebuie să riște să se facă de râs.
Voiam să zic că nu e așa, că eram gata să-mi schimb planurile
când a apărut ea,
dar am simțit că Tatu mă bate pe umăr și zice…
Au filmări.
Cer o pauză de la interogatoriu!
Nu contează, Zero.
Nu era momentul să vorbim despre asta.
Cum a fost? Ai făcut ce trebuia?
Da, dar mi-a luat ceva, fiindcă moșul nu voia să plece.
Stătea acolo, ca și cum era paznicul decenței.
Textul ăla m-a tulburat mereu, sinceră să fiu.
Era ca o condamnare pe viață.
Acum îmi place.
PUTEM FI CA NIȘTE COMETE… PENTRU TOTDEAUNA?
ROMA - AUTOSTRADĂ
Zilele următoare au fost ciudate.
Cu înregistrări telefonice,
frații Smeraldei
și tot ce am spus fără să fim atenți,
chiar nu venea nimeni să ne întrebe ce naiba făceam?
Dar nu. N-a venit nimeni.
Legenda lui Belea, o viață de barbarie,
coșmarul a cel puțin trei generații de copii,
arhivată pe o pagină, în secțiunea Știri din Roma
și o mâzgălitură pe perete.
Când am trecut pe acolo, m-am enervat.
Mă gândeam: „Lider, pe naiba!
Unul care bătea fete și teroriza copii.”
Dar numele străzilor din oraș sunt pline de oameni de stat și războinici
care au bombardat oameni,
au ucis familii, bărbați, femei, copii…
Nimeni nu le dă jos plăcuțele.
Ar fi nedrept dacă obiecția s-ar aplica doar lui Belea,
așa că am păstrat și textul.
Apoi, am încetat să ne mai gândim la asta.
A devenit parte din decorul urban.
Știu că n-ai făcut-o pentru noi.
Nu știu dacă ai făcut-o pentru tine, nici dacă ai avut de ales.
Dar acum ești acolo
pentru că faptele sunt judecate, nu intențiile.
Sunt și alte fapte, la fel de importante, chiar dacă nu s-au discutat la proces.
De exemplu, dacă suntem aici, la propriu,
dacă ne putem continua viața,
cu certurile, anxietățile și râsetele noastre,
ți se datorează ție.
Plătești pentru ceva care ne permite tuturor
să ne vedem de viață.
Și n-am făcut nimic să merităm asta, dimpotrivă.
Nu ți-am oferit nimic în ultimii ani și nici tu nu ne datorai nimic.
Totuși, ne-ai dat totul.
Bunica i-a mulțumit toată viața Sfintei Lucia,
care ar fi salvat-o când era să moară la naștere.
„Fiecare dintre noi are un sfânt în cer”, spunea ea.
„Mulțumește-i zilnic că ești în viață și sănătos.”
N-am ascultat-o niciodată, dar acum cred că avea dreptate.
Doar că sfântul nostru nu e în cer. Dimpotrivă.
E într-un loc pământesc care seamănă cel mai mult cu iadul.
Cum e?
E bine. Mai bine decât data trecută. A mai pus ceva pe el.
- I-au dat scrisoarea? - Da, s-a bucurat. S-a emoționat.
A zis că o să-ți scrie. Ai pus adresa ta, nu?
Da, e la final.
I-ați dat fotografia?
Da, îți mulțumește.
Asta îl îngrijora cel mai mult.
Știe că eu nu-l puteam ține singură.
Măcar tu îl vei îngriji.
Mulțumesc că m-ai dus, deși și tu pleci în curând.
Nu, am timp.
Nu stau mult. Mă întorc în trei zile.
Vorbim când mă întorc?
Bine. Dar ai grijă cu atâtea călătorii.
Să te și odihnești!
Pa, Giulio!
- Pot să vă întreb ceva? - Sigur.
De ce-l cheamă Giulio? E un nume ciudat pentru un câine.
Uite!
De cine îți amintește?
Doamne, nu știu.
Cel mai chipeș politician din istoria Italiei!
Nu știu. Cine? Rutelli? Era sexy, dar nu-l chema…
Giulio Andreotti!
Dle președinte?
Dle președinte!
Nu l-ai convins pe idiot, nu?
Nu aveam cum.
Are un copil.
Nu-l poate lăsa trei zile cu biata femeie.
Da, exact.
Da.
Asta e narațiunea rațională, pe care o tot ridicăm în jurul lui Secco,
ca să-i justificăm comportamentul.
Nu se plânge că are un copil.
Asta spunem noi ca să ne fie mai ușor să acceptăm.
Dar, de fapt, îi mai spusesem ceva lui Secco.
N-am vrut să-i spun Sarei. E ultimul lucru pe care i l-am zis.
Mi-am zis: „Avem 40 de ani,
poate e timpul să vorbim deschis, ca doi oameni maturi.”
Așa că i-am spus.
Ești un rahat!
Copilul ăsta a stricat totul.
Nu mai putem face nimic împreună. Ai distrus echipa noastră.
A răspuns la fel de matur.
Ce dracu' vrei, mă?
Tu ai început cu benzile desenate și Netflix.
Tu ai stricat totul.
Am un copil, dar nu s-a schimbat nimic!
Nu a spus-o cu resentimente sau tristețe. Era tonul metalic standard al lui Secco.
Dar, pentru o clipă, a deschis o crăpătură mică,
prin care am văzut ultimii ani,
toate lucrurile în care m-am încurcat din cauza muncii.
- Bune și rele. - Cum era vremea în Kobane?
Și mi-am dat seama că Secco nu fusese niciodată acolo.
Niciunul dintre vechii mei prieteni.
Fiindcă n-am găsit timp sau spațiu să-i păstrez aproape.
Sau poate asta e marea mea narațiune rațională
cu care îmi justific comportamentul.
Și m-am întrebat
ce făcea Secco când trăia în afara prieteniei noastre.
Și chiar dacă răspunsul era evident:
„Juca poker”,
„A făcut sex, dacă are un copil”,
am întrezărit ceva teribil
în spatele acestor gânduri
care amenințau să distrugă
întregul meu sistem justificativ.
Când vezi norii, oprește-te.
Disecă, aprofundează, introspectează.
Pentru că acei nori îți dezvăluie ceva despre tine.
Așa crești.
Când vei fi matur și-ți vei înfrunta demonii
și vei vorbi despre ei.
De asta mi-am făcut curaj și…
Du-te dracului!
Bravo!
S-o sugi!
Tu și maică-ta.
În tot acest timp, nu mi-ai spus cum te simți.
Sunt bine.
Dar nu e ușor cu mama.
Suntem gata-gata să ajungem la știri.
Dar ai rezistat cu Stella.
Știi c-am pierdut 50 €?
Am pariat că vă împăcați într-o săptămână.
Și eu am pierdut. Am pariat și eu.
Au trecut șase luni. Ai rupt vraja.
N-am rupt nimic, Zero.
Cred că problema e în capul meu.
N-am vorbit de șase luni,
dar o parte din mine nu crede că ne-am despărțit.
De parcă e doar o perioadă în care nu vorbim,
o pauză.
Dar când mi se întâmplă ceva, primul gând e să-i spun.
Cred că e normal la început.
E normal să am o listă în cap
și să o actualizez cu tot ce se întâmplă
ca să-i pot spune totul când o voi vedea din nou
fără să fi ratat ceva?
Nu știu dacă e normal,
dar e bine că nu o cauți.
Zilnic mă uit în oglindă și zic:
„Bravo, azi n-ai căzut în plasă!”
Ca o drogată.
Dar gândul e mereu acolo.
Ca o aplicație care merge în fundal fără s-o folosești.
Știi ce e mai rău?
Nu, dar deja pare destul de grav.
Nu vreau să aud asta.
În capul meu, totul depinde de mine.
Dacă iau telefonul s-o sun,
am senzația că ea e acolo și mă așteaptă.
Ca și cum nu e posibil ca Stella să-și fi văzut de viață,
să fi găsit pe altcineva, să aibă un copil…
Să nu ne gândim la asta acum!
Nu o vor lăsa să adopte în țara asta.
Serios?
Slavă Domnului că există fasciști care să-i pună piedici!
Câinele ăsta rezistă la atâta drum?
Deja moțăie.
A făcut caca, a mâncat,
acum doarme!
Are viața lui!
Peste 20 de metri, destinația dv. va fi pe partea stângă.
Trimite-i o poză lui Secco!
Stai, fac un videoclip.
Ticălosule! Puteai să vii!
Nu-și mișcă ăsta curul.
Dragule, fii bun și adu-mi încă o bere.
Cum merge?
Nu te-a căutat nimeni, nu?
În fiecare dimineață cred că vor veni azi,
iar seara cred că am avut noroc că n-au venit.
Era mai bine dacă veneau, fiindcă așa nu se poate trăi.
Te înregistrez ca să-ți arăt filmarea când vor veni.
„Îmi faceți loc cât îi smulgeți unghiile? Vreau să asculte o înregistrare.”
…era mai bine.
Gata cu povestea asta! Ce e cu tine și Smeralda?
Ce e cu Smeralda?
Haide!
Un tip e închis ca să te culci cu ea,
iar tu nu profiți!
Du-te dracului!
Vorbești serios? N-ai mai văzut-o?
Debora s-a pierdut.
Bunicul ei, Ugo, o așteaptă în fața localului lui Joe.
Debora s-a pierdut.
Bunicul ei, Ugo, o așteaptă în fața localului lui Joe.
Giulio!
Nu mai sâcâi alți câini!
Ai câine acum?
A venit Apocalipsa!
Proasto!
Giulio! Gata!
Schiocco! Termină!
Săracul! Ce-a făcut de a ajuns la tine? O fi fost Priebke într-o viață anterioară!
- Cine? - Priebke! Nazistul!
Masacrul de la Ardeatine!
Mă mir că n-ai noțiuni comuniste de bază.
Nu te aud! Câinele ăsta latră!
Ce faci?
- Bine! - Să te ia naiba!
Haide! Nu fi rău cu el! Se potolește el!
Nu, am zis să te ia naiba pe tine.
De ce ai zis „bine”? Ești arogantă. Nu-ți dai seama?
Poate eu nu sunt bine și-mi arunci endorfinele în față!
Nu ești bine?
Nu știu. Ziceam și eu.
Atunci ia endorfinele astea și nu fi enervant!
Poate latră fiindcă vrea să fie ca tine!
Așa spune el: „Uite, tată, și eu pot fi enervant.”
Cum adică „tată”? E scârbos!
Gata! Cred că s-a oprit.
Să mai încercăm o dată?
Giulio, vino aici!
Schiocco! Termină!
E inutil.
Se urăsc!
Ori îi lăsăm să se bată, ori plecăm.
De ce nu-i duceți în parc, în loc de mall?
Ce vrei, mă?
Du-ți tu copilul în parc! Parcă e Buddha!
- Vezi ce frumos e? - Da!
Hai să ne vedem fără câini!
De ce tot zicem că ne vedem dacă nu se întâmplă niciodată?
De data asta o să ne vedem, promit.
Promisiuni, promisiuni…
Am zis că promit!
O să vezi. O să fii uimită.
- Tata, îmi citești cartea asta? - Tata vorbește ceva important.
De îndată ce unchiul Zero îmi spune dacă și-a tras-o, vin.
Ce-i citești?
Aceeași carte în fiecare seară.
Se zice că e normal, dar cum e posibil
să vrei să auzi aceeași poveste cu aceleași cuvinte în fiecare zi?
E tehnica Ludovico!
Ori ai o problemă cognitivă, ori ești maniac!
Citește-i tu! Fii unchi măcar o dată!
Cei trei purceluși! Ești nebun?
Îi înveți pe copii să speculeze piața imobiliară.
O știi?
Da, dar e nasoală.
Porcul deștept e mână-n mână cu lupul.
Uite! Cei doi hipioți trăiau în colibe de paie și lemn,
lupul le distruge casele,
iar ei merg la porcul care construiește case de piatră.
El îi ceartă că au cheltuit banii mamei,
le vinde o casă și împarte banii cu lupul.
Nu!
Gimmy își face casa de piatră pentru că e precaut.
Ba nu! Deschide ochii! Trezește-te!
În versiunea Grimm, îl cheamă Gimmy Caltagirone.
Aruncă în stradă un bătrân care avea o casă din baloane.
Ai venit să locuiești aici
pentru că lupul ți-a distrus casa, cum ne-a făcut nouă?
I-ai spus că e povestea ta?
Christine i-a spus.
Ei îi plac poveștile cu porci. Zice că nu sunt bine reprezentați.
Înțeleg. E greu când n-ai alte modele decât pe Purcelușa Peppa și pe Babe.
Și aia din Muppets.
Nu pomeni de ea, că ne certăm.
Oricum, nu. Am venit să vă vizitez în pustietatea asta,
dar am casa mea.
Și e făcută din piatră?
Mi-am zis: „De unde să știu?
Clădirile din anii '80 or fi din beton.
Vrei să te faci topograf?”
Dar apoi am înțeles.
Poate că, pentru ochii lui de trei ani,
părem adulți împliniți,
cum îi vedeam noi pe cei de 40 de ani când eram mici.
Oameni care sigur aveau case de piatră, pentru că și ei păreau făcuți din piatră.
Poate se uită la noi
ca un cârnat nevinovat, făcut mai ales din carne de porc
și ne vede de neclintit, ca statuile din Insula Paștelui.
Ce șoc va avea când va afla cum suntem!
Împrăștiați ca după naufragiu.
Nici nu-i mai numărăm pe cei pierduți pe drum,
pe cei care s-au înecat, pe cei care au înotat până la țărm,
iar apoi s-au târât să se ascundă în cel mai întunecat colț al nopții,
undeva la marginea universului.
Casele noastre nu sunt făcute din piatră, dar nici din paie.
Sunt făcute din tot gunoiul acumulat de-a lungul anilor.
Lemn putred, tablă, resturi.
Un talmeș-balmeș ținut laolaltă cu scuipat și Xanax.
Cu datorii imposibil de plătit și promisiuni nerespectate de nimeni.
Noi suntem înăuntru, ghemuiți și singuri,
rugându-ne să nu vină lupul să ne dărâme ușa în seara asta.
Bine, dar casa ta e măcar din lemn?
Ascultă, nu te crampona de material. Nu contează.
E mai important să trăiești lângă alții.
Când se zguduie pereții,
casa ta se poate sprijini de alta.
Dar nu e nimeni lângă noi aici.
Nu e adevărat, puștiule.
Noi suntem aici.
Și suntem aici chiar și când nu ne vezi.
Ne tragem sufletul, dar apoi vom rezolva totul.
Promiți?
Am zis că promit!
O să vezi, o să fii uimită.
Știi de ce nu pot să te cert?
Pentru că și eu am aceeași problemă.
Ce problemă?
Nu mi-a răspuns, dar știu ce era.
E chestia aia care rămâne în tine,
în adâncul stomacului.
Chiar și când ești sigur că ai eliminat-o,
când crezi că nu te mai poate răni.
Dar iat-o din nou, te dă peste cap!
Te omoară de o mie de ori într-o singură viață.
Speranța că de data asta e bine.
MÂNCĂM ÎNGHEȚATĂ CÂND REVIN?
O MIZĂ DE DOI BANI
CĂNI
FARFURII
- Se redeschide cafeneaua? - S-a întors proprietarul?
S-a schimbat conducerea.
Subtitrarea: Marcel Negrău