År, måneder og dager Brukt på å nøste opp en tråd
Av de frynsete nervene dine Hengt ut til tørk
Søvnløse netter Og putemerker i ansiktet
Jeg mister alt, selv håret Og jeg prøver å puste
Men hvor skal du, hvor er du Fortell meg hvor du skal
Lukk alt inne bak en luke Man vet aldri
Men hvor skal du Hvor skal du nå som
Du ikke kjenner igjen deg selv
Det er noen i speilet Men det er ikke lenger deg
Jeg kjenner deg ikke igjen Hvor mange hemmelige liv har du?
Jeg kjenner deg ikke igjen
MANGE BEKKER SMÅ
DØGNÅPEN LEGEVAKT
Vi har stanset den indre blødningen. Det var bra han kom inn tidlig.
Ofte er det allerede for sent når de kommer hit.
Vi kan ikke si noe sikkert
før vi har sydd ham sammen, og han er våken igjen.
Men nå kan vi i det minste krysse fingrene.
De sier at når en historie går inn i siste akt, så vet man det bare.
Det ligger i lufta.
Jeg vet ikke om det stemmer. Det var over 20 år siden
den augustettermiddagen da den store pantomimen endelig tok slutt.
Hva gjør du på lørdag? Blir du med på Warhol-utstillingen?
Jeg ga faen i Andy Warhol,
men hun hadde dumpet typen, noe som åpnet vinduet
der jeg kunne prøve meg før neste idiot dukket opp. Før ville jeg sagt:
"Gjerne, jeg elsker Andy Warhol."
Jeg ville tatovert suppeboksen på magen.
Og Marilyn-portrettene, som jeg runket til dem.
Jeg ville ha brent alt.
Eksamener, jobber, legetimer, venner, jenter…
Jeg ville ha brent alle broer til verdigheten min bare for å si:
Jeg er ledig. Vi kan gjøre hva du enn vil.
I stedet bet jeg meg i tunga og sa:
Jeg skal treffe noen på lørdag.
Det var det vanskeligste jeg noen gang har sagt.
Verre enn å si til moren min at jeg ikke skulle studere.
Jeg tok bare T-banen frem og tilbake i åtte timer som en idiot.
For det føltes som om den setningen…
"Jeg skal treffe noen…"
…markerte slutten på en drøm som aldri ble virkelig.
Men det var derfor det aldri skjedde.
Den var så vidunderlig som bare drømmer kan være.
Det er problemet med oss tosker. Når folk gir faen i oss,
setter oss nederst på lista si, eller enda lavere…
Beklager, men jeg har power pilates.
Det er avslutningsforestillingen.
Beklager, men på onsdager ser jeg på Chi l'ha visto.
Ikke hån navnet!
Greit, prioriteringen av Chi l'ha visto kan diskuteres.
Det er enhver borgers plikt!
-Jo da, men hvis noen ber deg ut… -Hysj! De viser Isottas siste meldinger.
Hun skulle kjøpe en iguan til sin 13 år gamle elsker
som hun møtte på TikTok, men hun kom seg aldri til dyrebutikken.
Når andre avviser oss, godtar vi det. Vi tenker: "Vel, kanskje neste gang."
Men når det er vi som må sette grenser,
som må si: "Nei, beklager. Jeg kan ikke",
så føles det verre enn å dolke seg selv i magen.
Det nærer tvilen i deg
om at kanskje dette var gangen det skulle bli oss,
men nå har jeg ødelagt alt, og jeg vil angre resten av livet.
Men kanskje verdigheten min våknet.
Kanskje varmen kortsluttet toskekjertelen min.
For jeg la til:
Jeg skal treffe en jente.
Boom! Du sa det! Kom igjen! La meg høre det. Kom igjen!
Hva vil hun si? Hva om hun friker ut?
Hun blir sjalu, og du kan endelig si:
"Du angrer deg nå, eller hva? Du gikk glipp av sjansen. Toget har gått.
Han har gått ut i avlstjeneste."
Så hyggelig! Fortell mer, da.
Niks. Hun gir faen.
Jeg vet ikke om hun egentlig ga faen.
Kom igjen! Kom igjen, din tosk.
En macchiato, takk.
Hun virket ikke veldig berørt.
Men det virket som om kanskje noe lite, umerkelig
hadde revnet inni henne også.
Men jeg hørte ikke lyden av glasskårene,
for hun mente at enhver pinlig stillhet måtte fylles
av noen som skrek til stemmebåndene ga etter.
SLUMRE
INGEN NYE VARSLER
KRIG BLANT STJERNENE
Vi står fortsatt, dere knekker oss aldri
Aldri!
Hva skal det være godt for?
Hva faen vet jeg? Hvis han stikker meg, går den ikke inn.
Ananas er mye bedre.
Hva mener du?
Ananasskall er hardere, og det tåler flammer.
Om du har det på armen,
kan du stanse en blåselampe uten å bli brent.
Grinebiter'n har nok ikke blåselampe.
Vi kan dra innom meg. Jeg har laget en rustning.
Har du laget en rustning av ananasskall? Hvorfor det?
ANANASRUSTNING
Hva om du møter en fiende som bruker ild?
-Hvilken fiende? -Jeg er klar. Har vi tid til en kaffe?
Alle trenger ikke å dra.
La oss være litt fornuftige. Vi skal ikke på skoletur.
Alt dette er min feil. Skal jeg liksom ikke bli med deg?
Det var bare noe jeg sa, men om akkurat du ikke hadde blitt med,
ville du vært en drittsekk. Men de andre trenger ikke å bli med.
Det er eksen min. Og jeg ringte Carlo og Emilio.
Jeg må passe på at de ikke gjør for mye skade.
Apropos det, må jeg si én ting.
Det blir sikkert et par slag,
men jeg vil ikke bli innblandet i noe…
Hva da?
Vi må selvsagt få ham til å skjønne tegninga,
men han må kunne fortelle historien etterpå. Skjønner dere?
-Hvem skal han fortelle det til? -Ok, hvordan skal jeg forklare det…
-Jeg vil ikke være med på et drap! -Ro deg ned, Zero!
Dere skal møtes klokka 08 på torget, et møte avtalt på SMS.
Når man skal drepe noen, trår man litt mer forsiktig.
Så du sier at de kommer til å dukke opp,
forhåpentligvis før han sløyer meg, men de vil ikke gjøre noe overdrevet?
Dagen i dag handler om å skremme og kanskje gjøre litt skade.
Jeg blir med for å sørge for en balanse mellom de to.
Og hva har du der å gjøre?
Med meg blir vi i hvert fall to kvinner. Dette stinker allerede av patriarki.
Vi kan strø litt søsterskap over denne greia, som jeg ikke er enig i.
Gidder ikke engang å spørre deg.
Jeg håper bare det blir flammer, så du må beklage ananasen.
Dracarys.
Det føltes som om vi gikk i evigheter.
Hjertet mitt hamret, og Armadillo lot meg ikke glemme
den nagende tvilen i bakhodet mitt.
Hva om Carlo og Emilio ikke dukker opp? Kanskje de forsover seg.
Du kommer, Grinebiter'n er der. Kanskje han har en kniv.
Slutt. Jeg er nervøs som det er. Derav alle magasinene.
Ikke engang ananas kunne hjelpe deg da. Han sikter høyt. Stikker deg
i halsen, i brystet. Du…
Var det ikke bedre å bli stukket av Grinebiter'n
fordi han stikker presist?
Jo, men det var før. Tenk deg hva han føler nå.
Dere sprayet ham i ansiktet, brakk nesa hans.
-Du knulla dama hans. -Jeg knulla ingen!
Poenget er hva han tror. Han fikk til og med sparken fra familiebedriften.
Stakkars fyr. Jeg forsvarer ham ikke,
men kan du klandre ham for å ville stikke en kniv i deg?
Jeg orker ikke å krangle
og fokuserer på det eneste som trøster meg.
Og dette er kontroversielt.
Jeg vil ikke dø alene. Du sier kanskje: "Ingen vil dø alene."
Men jeg mener ikke at jeg vil at de skal sitte ved min side.
Jeg vil ikke være den eneste. Jeg vil at de skal dø med meg.
ENSOMHETEN VAR ALLTID EN BYRDE
Tanken på at jeg dør, og de lever videre og får oppleve framtiden.
Dinosaurene blir klonet, en romveseninvasjon
og folka fra Zanzara tigger penger på Celebrity Island.
Alt jeg har ventet på hele livet, og jeg blir den eneste som ikke er der.
Og de fortjener det ikke mer enn meg.
Jeg skulle ønske verden endte med meg.
Når hjertet mitt slutter å slå,
treffer en meteor jorda og utsletter alt liv.
Det er likt for alle, og jeg er fornøyd. Men jeg vet at det er egoistisk.
Jeg er ikke dum. Jeg kan ikke kreve det av menneskeheten.
Så jeg ville nøyd meg med vennene mine.
Mens jeg tenkte på hvem som burde dø med meg,
kjørte en haug med politibiler forbi, og jeg tenkte: "Hva faen skjer?"
Da så jeg at alle var på vei mot torget, så jeg sa:
Tror du brødrene dine har vært der alt?
Hun svarte ikke, hun bare løp, og vi løp etter henne,
men veien var sperret.
Det var folk overalt, og alle spurte hva som hadde skjedd.
Jeg fikk panikk og tenkte:
"Hva faen har skjedd? Har de drept ham?"
Eller kanskje han hadde drept dem.
De kom dit selvsikre og kjepphøye, og han knivstakk dem.
Eller så hadde Secco rett, og han kom med blåselampe.
Det var derfor det luktet brent!
Men så løftet jeg blikket,
og da så jeg dem, med et uttrykk som ga meg gåsehud.
Blikkene våre møttes et øyeblikk,
så gjorde Carlo den internasjonale gesten som betyr "vi stikker".
Men hvorfor? Har de drept ham?
Så forsvant de. Jeg så ikke Smeralda, og jeg tenkte: "Hvor er hun?"
Kanskje hun var smart og stakk av, for det var det vi burde.
Men nei.
Jeg har ikke lyst til å gjøre stemmene her,
for blodet mitt fryser til is når jeg tenker tilbake på det.
Han er død.
Kom, så stikker vi.
Kom igjen, la oss gå!
Men Smeralda…
Skriv til henne. Vi drar til kafeen.
-Vi kan ikke bare forlate henne… -Vi må stikke!
Jeg var i sjokk, så jeg husker ikke hva jeg tenkte.
-Se hvor du går! -Pass deg!
Jeg holdt på å bli gal og måtte gjøre et eller annet,
så jeg tenkte: "Jeg skal fikse det, som om det var en obduksjon."
Jeg åpner hodet, tar ut tankene og legger dem på bordet.
Ok, la oss begynne.
Først en forferdelig følelse.
Lettelse. Jeg vet det ikke er pent.
Fyren ligger i en dam av blod, men jeg kan ikke si at jeg er lei meg.
Som om Frodo skulle vært trist fordi Sauron døde.
Han har prøvd å drepe meg i tre filmer. Skal jeg gråte for ham? "Stakkars fyr."
Min kosteligste!
Hei! Jeg skal ikke lage en dans på TikTok, men jeg gidder ikke late som jeg sørger.
Og så er det frykt.
Stor frykt.
Døden.
Det mest skremmende i hele verden.
Selv en naturlig død virker fjernt, noe som ikke hører til i livene våre.
Vi tenker sjelden på den. Bortsett fra når den inntreffer.
Men en voldelig død, å bli knivstukket til døde…
Det er noe du alltid tror er tusen verdener unna.
Men nå er den der, få meter unna deg.
På et lik som fortsatt stinker av deg, og du stinker av ham.
Dere utvekslet atomer, molekyler, svette…
Tror du dette er en lek?
Og nå er han død,
gjennomboret av et skarpt jernstykke som rev ham opp flere ganger.
Så er det følelsen jeg skammer meg over.
Jeg vil ikke engang si det høyt. Følelsen da jeg så Smeralda gråte.
En liten del av meg tenkte:
Hva gråter du for? Du sa at han slo deg, at han var en drittsekk,
og nå gråter du som om Derek fra Grey's Anatomy er død. Skjerp deg!
Jeg vet egentlig at det som var et monster for meg,
var mye annet for henne. Hun var sammen med ham i sju år.
Det er forståelig at hun blir lei seg av å se ham sånn.
Selvfølgelig er det forståelig! Takk for forelesningen, Timmi Gresshoppe.
Det irriterer meg likevel at hun gråter for den jævelen.
Er det greit, eller må jeg spørre om lov?
Vil du ha en brus, din idiot?
Jeg vet ikke engang om dette er virkelig.
Jeg tror det. Det er allerede på nyhetene.
Hva med Smeralda?
Jeg prøver å ringe, men hun svarer ikke.
Hvordan kan dere være så rolige?
-Det var til det beste. -Hvordan var det til det beste?
En person døde. Om det så var en konsekvens av…
Han ville dødd før eller siden uansett. Hvorfor utsette det?
Jeg var ikke i humør til å finne ut hvor Seccos tanker om liv og død førte,
men jeg rakk uansett ikke å spørre, for dørbjella…
Vi har stengt!
Hva mener du med "stengt"?
Elskling! Jeg trodde ikke du leste meldingene mine! Elskling.
Det har skjedd så mye. Det var ikke meg, men Grinebiter'n er død.
Det var ikke meg, jeg sverger!
Tartallegras vil ikke ha pengene, jeg vet ikke hvorfor, men…
Elskling! Vent. Ro deg ned.
Jeg trodde jeg hadde mistet deg.
Hva mener du med at de drepte Grinebiter'n? Hvem da?
-Vent, er ikke det… -Klapp igjen.
-Han holder fortsatt kniven. -De stanser folk. Vi må vekk.
Det er stengt.
Jeg er fortsatt i sjokk, for jeg så hvem som holdt kniven.
Jeg så, i ordets rette forstand, drapsmannen.
Og av alle menneskene jeg har møtt i livet,
var den siste jeg noensinne ville trodd kunne drepe noen, Lorenzo Montini.
Montini…
DØGNÅPEN LEGEVAKT
Kan jeg vente her?
Du kan vente på venterommet, men ikke komme helt inn.
Dra heller hjem og hvil deg. Vi ringer hvis han våkner.
-Hva heter den lille? -Giulio. Han heter Giulio.
For en avgrunn vi må ha etterlatt ham i som fikk ham til å gjøre dette.
Vi var så opptatt av å løse Villsvins skit, så skiten min,
og hele tiden var han rett foran oss, gled stadig lenger ned i helvete,
allikevel så vi ham ikke.
Og til slutt ble han helvete.
Hvorfor gjorde Montini det?
Hørte du ikke hva jeg sa? Tartallegras har slettet gjelda!
Så stor gjeld blir ikke bare borte.
Jeg vet ikke hvordan det skjedde. Det er et mirakel!
Miraklene tilhører Jomfru Maria. Vi driver forretninger.
Men… Hva gjør han her?
-Har du virkelig ikke skjønt det? -Skjønt hva da?
Lurte du ikke på, da Tartallegras spurte bengaleren
om hvem som sto bak dette rotet,
hvorfor ingen spurte Carlito om pengene, siden han var mellommannen?
Jo. Jeg trodde de hadde snakket med ham, men at de ville finne ut hvor det startet.
Nei. Vel, jo, men du overser noe viktig.
De gikk til Carlito.
Og de sa:
Du fikk kontoen vår stengt og skylder oss 99 000.
Du er sjåfør, hva?
Og hva sa du?
At sí, jeg er sjåfør, pero no soy en sjåførtjeneste.
Jeg kjører kun Don Diego Coccodritto.
Aha! Endelig en plot-twist som gir den kubanske kjekkasen mening.
Bravo, manusforfattere.
Jeg lurte på hvorfor Coccodrittoene ikke var med i historien.
Coccodrittoene. Tartallegras' konkurrenter.
De driver også med dopsalg, åger og utpressing,
men de er mer kreative, for de liker blomster og bilforhandlere.
Men i en annen del av byen.
De er konkurrenter, ikke rivaler,
for de er respektfulle og holder seg unna hverandres nabolag.
Det er dem Lemurvenn kjøper hasj fra.
Så det var derfor de lot deg i fred. De ville ikke starte en krig.
Det ville blitt krig uansett.
Grinebiter'n kom hit hver dag og laget uro.
Han banket opp Montini på gata og laget stort oppstyr.
Sånt tiltrekker snuten og er dumt for businessen.
Så vi måtte inngå en avtale som funket for todos.
Hva har du gjort, elskling?
De kjøpte gjelda.
-Hva mener du? -De betalte og kjøpte gjelda vår.
Og hva betyr det? At jeg står i gjeld til Coccodrittoene i stedet?
Ja. Litt mer, men med lenger nedbetaling.
Hva trodde du? Slik gjeld blir ikke bare borte.
Jeg elsker deg, men jeg skjønner bare ikke.
-Hva får vi ut av dette? -En måned.
En måned? Hva skal jeg gjøre med en måned?
En måned er en måned.
Så vi har en ekstra måned?
Jeg vet bare at jeg må komme tilbake om en måned.
Men hvis han er med Coccodrittoene,
hvorfor involverte han bengaleren som jobbet for Tartallegras?
Hva er sammenhengen? Var hele greia et Keyser Söze-opplegg?
De forutså trekkene, som dominobrikker,
som endte med at Coccodritto-familien kjøpte gjelda.
Nei, barna deres går på skole sammen.
Carlito tenkte at Aryans foreldre sikkert trengte de 2000 euroene.
Jeg tar det tilbake.
Virkeligheten er alltid så dårlig skrevet. Latskap.
Vi har i hvert fall fått en måned.
Det gir oss litt mer tid til å finne en løsning, så…
Zero…
Hun sa ingenting, men det var et punktum i øynene hennes.
Et slikt punktum som markerer slutten. Ingen alternativer, ingen løsning.
Først trodde jeg punktumet var slutten på hele greia.
Jeg måtte akseptere det. Det var over.
Først måneder senere forsto jeg at det var slutten
på tanken vi hadde levd med i 40 år.
At vi alltid kan være som Goonies.
Holde gjengen samlet,
for så lenge vi holder sammen, kan vi klare alt. Det er oss mot verden.
Forstår jeg dette rett? Mens du var emo, feiret jeg at det hele var over.
-Hva gjør de her ennå? -Vet ikke. Hvordan spør jeg?
Herregud, så kjedelig.
Unnskyld, Sarah. Ikke for å være ufølsom, men…
-Ufølsom, du liksom. -Kutt ut!
Planlegger du å bevege de små beina dine mot døra snart?
Ja da, ikke vær redd. Vi drar til moren min. Hun gleder seg.
Jeg må bare gjøre noe først. Henter henne om 20 minutter.
Om du har noe å si til henne, er dette siste sjanse.
Snakkes.
Nei, hun er sprø. Skal du virkelig høre på henne?
-Jeg vet ikke hva hun mente. -Hva tror du?
Nå har du sjansen. Han er død. Det er din tur.
Dette er ikke rett tidspunkt.
Selvsagt ikke! Det er aldri rett tid for noe sånt.
Hva betyr "hopp"? Er dette Ariccia-broen?
Dette er alvorlige saker. Du må gå sakte fram.
-Nettopp. -Ja!
Man dater, ser hvordan det går,
lar seg ikke rive med av trangen til å definere…
Og så, når man har vent seg til det,
etter kanskje sju-åtte år,
hvis alt fortsatt går bra, kan man begynne å vurdere situasjonen
og si: "Utenfra kan det se ut som om vi er sammen."
Men det er bare glimt. Du kan ikke planlegge det.
-På det punktet er man sammen. -Nei, da slår dere opp.
-Ble man ikke nettopp sammen? -Nei, det er syvårskløen.
Innen da er en av dere lei.
-Hva skal jeg si? -Spill dum. Fortell en vits.
Hun sa 20 minutter. Det går fort, snart er hun vekk.
Hei.
Jeg vet aldri hva jeg skal si i sånne situasjoner.
"Hvordan går det?" blir dumt.
Du trenger ikke si noe. Det er jeg som bør takke deg for disse dagene.
Det må ha vært tøft for deg, men du viste meg en annen verden.
For første gang levde jeg et normalt liv med en som faktisk bryr seg om meg.
Jeg ble vel vant til
å leve med en trykkoker som kunne eksplodere når som helst.
Jeg er lei for at jeg ikke ba deg bli den dagen. Jeg ville ikke kaste deg ut.
Jeg er ikke så flink til sånt. Det er ikke at jeg ikke liker deg, men…
Jeg sier ikke dette fordi jeg vil flytte inn hos deg.
Partneren min gjennom sju år ble knivstukket til døde i morges.
Jeg er ikke i humør til å slå meg til ro.
Hun har rett. Jeg glemmer at han er død. Får det bare ikke inn i hodet.
Det var ikke derfor jeg sa det. Det var bare noe fint du ga meg.
Jeg føler bare at jeg burde ha beskyttet deg
eller gjort noe for deg,
slik du reddet meg da han prøvde å kvele meg.
Jeg har aldri ønsket at noen skulle beskytte meg.
Men du likte tøffingene som kunne slåss. Jeg kunne aldri måle meg med dem.
Du er så dum!
Jeg likte de som valgte meg, som viste at de ville ha meg.
Med deg måtte jeg alltid gjøre alt. Du tok aldri initiativ.
De andre forsto ikke og måtte risikere å dumme seg ut.
Jeg ville si: "Det er ikke sant. Jeg ville ha endret planene mine for deg",
men så kjente jeg Armadillo prikke meg på skulderen og si:
Ikke svar! De har videoer. Forsvaret ber om en pause!
Det spiller ingen rolle. La oss ikke snakke om det nå.
Nå? Fikk du gjort det du skulle?
Ja, men det tok tid, for den gamle mannen nektet å dra.
Han ble bare stående, som anstendighetens vokter.
Den setningen gjorde meg alltid litt engstelig.
Den var som en livstidsdom.
Nå er den bedre.
KAN VI VÆRE SOM KOMETER… …FOR ALLTID?
STOR-ROMA MOTORVEI
De neste dagene føltes uvirkelige.
Med telefonloggene, Smeraldas brødre
og alt vi hadde snakket så skjødesløst om,
ville ingen komme og spørre hva i helvete vi drev med?
Men nei. Ingen kom.
Myten om Grinebiter'n, et liv med terror,
marerittet til minst tre generasjoner barn,
ble arkivert som en side i Roma-nyhetene, med feil etternavn
og skjev skrift på veggen.
I starten ble jeg sint når jeg gikk forbi det.
"Leder meg i ræva! Han banket jenter og mobbet småunger."
Men gatenavnene i denne byen er fulle av statsmenn og krigere
som slapp bomber på folk og drepte familier, menn, kvinner, barn…
Ingen fjerner plakettene deres.
Det ville vært klassistisk om det kun gjaldt Grinebiter'n,
så vi beholdt skriften.
Til slutt glemte vi den. Den ble en del av byen.
Jeg vet du ikke gjorde det for oss.
Kanskje du gjorde det for deg selv. Hadde du noe valg?
Men hvis du er der nå,
er det fordi vi dømmer fakta, ikke intensjoner.
Men det finnes andre fakta som er like viktige som de i rettssaken.
Som at hvis vi er her, bokstavelig talt…
Om vi kan fortsette livene våre,
med kranglene våre, bekymringene, latteren, er det takket være deg.
Du betaler for noe som lar resten av oss leve videre.
Og vi gjorde ingenting for å fortjene det.
Vi har aldri gitt deg noe, og du skyldte oss ingenting.
Likevel ga du oss alt.
Bestemoren min takket Santa Lucia hele livet
for å ha reddet henne da hun nesten døde i barsel.
"Vi har alle en helgen", sa hun alltid.
"Takk dem hver dag for at du er i live og frisk."
Jeg hørte aldri på henne, men jeg tror hun hadde rett.
Men vår helgen er ikke i himmelen. Tvert imot.
Han er på det stedet på jord som minner mest om helvete.
Hvordan har han det?
Bra. Bedre enn sist. Han har til og med lagt på seg litt.
-Fikk han brevet? -Ja, han ble glad for det.
Han skulle svare. Du skrev vel adressen din?
Ja, nederst.
-Ga du ham bildet? -Ja, han hilser og takker.
Det var det som bekymret ham mest.
Han vet at jeg ikke kunne ha ham alene. Med deg har han det bra.
Takk for at du kjørte meg selv om du skal dra.
Nei, jeg har tid. Og jeg er tilbake i Roma om tre dager. Snakkes da?
Fint. Men vær forsiktig med all denne reisingen.
Husk å hvile iblant også. Ha det, Giulio!
-Kan jeg spørre om en ting? -Selvsagt.
Hvorfor heter han Giulio? Snodig navn på en hund.
Se her.
-Hvem minner han deg om? -Jeg vet ikke.
Den kjekkeste politikeren i Italias historie!
Hva? Rutelli? Han var kjekk, men han het ikke…
Giulio Andreotti!
President?
Klarte du å overtale den dusten?
Det var umulig.
Vel, han har jo en sønn. Han kan ikke bare forsvinne i tre dager.
Akkurat.
Ja. Dette er den rasjonelle forklaringen vi alltid bygger rundt Secco
for å rettferdiggjøre ham.
Men han nevner aldri sønnen.
Det er noe vi forteller oss selv for å akseptere det.
Men jeg hadde også sagt noe annet til Secco.
Jeg sa ikke noe til Sarah, men det var det siste jeg sa til ham.
Jeg tenkte: "Vi er 40, vi bør kunne snakke åpent, som to voksne."
Så jeg sa det.
Du er en jævla kødd! At du fikk barn, har ødelagt alt.
Vi gjør aldri noe sammen lenger. Du har drept duoen vår.
-Han svarte like modent. -Hva faen vil du?
Du startet det, med tegneserie-greia og Netflix.
Det var du som drepte det. At jeg fikk barn, endret ingenting.
Og han sa det ikke med en bitter eller trist tone,
men med sin sedvanlige metalliske tone.
Men det åpnet seg en liten sprekk,
og gjennom den så jeg de siste årene, alt jobben min hadde ført med seg.
-Både bra og dårlig. -Hvordan var været i Kobane?
Og jeg innså at Secco ikke var en del av det.
Ingen av de gamle vennene mine var der.
Jeg fant ikke tid eller plass til dem i livet mitt.
Eller kanskje dette er min rasjonelle forklaring
som jeg bruker til å rettferdiggjøre meg selv.
Og jeg tenkte: "Hva drev Secco med utenfor vennskapet vårt?"
Svaret var selvsagt:
"Han spilte poker" og "han fikk barn, så han hadde dame",
men jeg så også et glimt av noe forferdelig
bak alle disse tankene som truet med å skylle bort
alle de rasjonelle forklaringene mine.
Når du ser de skyene, stans. Analyser, gå inn i deg selv.
For de skyene avslører noe om deg selv.
Det er slik du vokser.
Når du er moden nok til å møte demonene dine og snakke om dem.
Derfor tok jeg mot til meg og…
-Dra til helvete! -Bravo.
-Sug meg. -Du og mora di.
Men hvordan går det med deg om dagen?
Det går fint. Men det er ikke enkelt å bo med mora mi. Vi havner snart på nyhetene.
Men du sto på ditt med Stella. Jeg tapte 50 euro på det.
Jeg vedda på at dere ville bli sammen igjen.
Jeg vedda også og tapte.
Det har gått seks måneder. Du brøt forbannelsen.
Jeg har ikke brutt noe som helst.
Problemet er i hodet mitt.
Vi har ikke snakket på seks måneder, men jeg klarer ikke tro at det er slutt.
Som om vi bare ikke snakker sammen en periode, har tatt en pause.
Men hver gang noe spesielt skjer, tenker jeg at jeg vil fortelle henne det.
Det er normalt i starten.
Er det normalt å ha en liste i hodet over alt som skjer i livet mitt,
så jeg kan fortelle henne alt når vi ses, og hun ikke går glipp av noe?
Jeg vet ikke, men du er flink som ikke tar kontakt.
Hver kveld ser jeg meg i speilet og sier: "Bra, du holdt ut i dag også."
Som en junkie. Men tanken er der alltid.
Som en app på mobilen som kjører i bakgrunnen.
-Og vet du hva som er verst? -Nei, men dette er allerede ganske ille.
I hodet mitt avhenger alt av meg.
Jeg tror hun vil komme løpende tilbake hvis jeg ringer henne.
Som om det ikke er mulig at Stella har gått videre,
funnet seg en ny, fått barn med henne…
La oss ikke tenke på det nå.
Hun får uansett ikke adoptere i Italia, så…
Seriøst? Takk og lov for at fascistene hindrer eksen min i å finne lykken.
-Tåler hunden den lange reisen? -Ingen problem.
Han har bæsjet og spist, og nå skal han sove.
Han har sitt eget liv.
Destinasjonen er om 20 meter på venstre side.
Send et bilde til Secco!
-Vent, jeg tar en video. -Du kunne ha kommet, din kødd!
-Han orker ikke å flytte på ræva. -Elskling, henter du en øl til?
Hvordan går det? Det har vel ikke kommet noen hit?
Hver morgen tenker jeg at i dag kommer de, og hver kveld at vi slapp unna i dag også.
Det hadde vært bedre om de kom, for å leve som dette…
Jeg filmer deg så du kan høre deg selv når de kommer.
Vent litt med å rive av ham neglene, jeg vil at han skal høre dette.
…bedre om de kom.
-Nok om det. Hva med deg og Smeralda? -Hva med meg og Smeralda?
Gi deg! Fyren gikk i fengsel for at du skulle få deg noe,
og til ingen nytte!
Dra til helvete.
Tuller du? Har dere ikke møttes igjen?
Debora har gått seg vill.
Bestefar venter på henne foran Joes Spit's.
Debora har gått seg vill.
Bestefar venter på henne foran Joes Spit's.
Giulio!
Faen heller, slutt å klikke på andre hunder.
Har du fått deg hund?
Nå står ikke verden til påske!
Neimen, hei! Dust.
-Slutt, Giulio! -Gi deg, Schiocco!
Stakkars hund. Hvordan havnet han hos deg? Han var vel Priebke i et tidligere liv.
-Hvem? -Priebke! Nazisten!
Han fra Ardeatine-massakren. Ulikt deg å ikke vite sånt.
Jeg hører deg ikke, han bjeffer sånn.
Hvordan går det?
-Bra! -Faen ta deg.
Ikke vær så streng mot ham. Han roer seg snart.
Nei, jeg mente faen ta deg! Du kan ikke si "bra". Det er arrogant.
Tenk om jeg ikke har det bra, og så får jeg det i trynet.
Går det ikke bra med deg?
Jeg vet ikke. Men tenk om.
Så ta endorfiner og slutt å være så irriterende!
Han bjeffer fordi han vil være som deg. "Se, pappa, jeg kan også være plagsom."
"Pappa"? Æsj, så ekkelt! Ok, der stanset han visst.
Skal vi prøve igjen?
Giulio!
Giulio, kom!
Schiocco, da! Slutt!
-Det funker ikke. -De hater hverandre.
Vi må la dem slåss eller gå vår vei.
Ta dem med til parken i stedet.
Hva faen vil du? Ta med ungen din til parken! Han ser ut som Buddha.
-Se så fint. -Ja.
Hva med å møtes uten hundene?
Hva er poenget med å snakke om å møtes når vi aldri gjør det?
Denne gangen gjør vi det, jeg lover.
Løfter!
Jeg lover, sa jeg! Bare vent. Jeg skal overraske deg.
-Kan du lese for meg? -Pappa snakker om noe viktig nå.
Jeg kommer når onkel Zero har fortalt om han får seg noe.
-Hva leser du for ham? -Den samme boka hver kveld.
Hvordan kan det være normalt
å ville høre den samme historien med de samme ordene hver dag?
Det er Ludovico-teknikken. Du er enten litt rar eller en psykopat.
Les for ham du. Vær onkel for en gangs skyld.
De tre små griser? Er du sprø? Den lærer barn eiendomsspekulasjon.
-Har du lest den? -Ja, den suger.
Den smarte grisen samarbeider med ulven.
To hippier bodde i strå- og trehytter, så ødelegger ulven hjemmene deres,
og de må gå til eiendomsgrisen som bygger steinhus.
Han gir dem skyldfølelse for å ha brukt morens penger
og selger dem et hus og deler med ulven.
Nei! Den store grisen bygger et hus av stein fordi han er klok.
Ja, særlig. Åpne øynene!
I brødrene Grimms versjon heter han Gimmy Caltagirone.
Han kaster en gammel mann på gata med et hus av ballonger.
Skal du bo her fordi ulven ødela huset ditt, akkurat som vårt?
-Har du sagt at det var det som skjedde? -Det er Christine.
Hun elsker historier med griser. Sier de er underrepresentert.
Det er ikke kult når de eneste forbildene du har, er Peppa Gris og Babe.
-Og den fra Muppetene. -Ikke nevn henne, det blir bare krangling.
Men, nei. Jeg kom for å besøke dere her ute i ødemarka, men jeg har et hus.
Er huset ditt laget av stein?
Jeg tenkte: "Hva vet jeg?
Hus fra 80-tallet er nok laget av betong.
Vil du bli landmåler, eller?" Men så forsto jeg.
I en treårings øyne virker vi kanskje som vellykkede voksne,
slik vi pleide å se på 40-åringer som barn.
Folk som måtte ha steinhus,
for det føltes som om de også var laget av stein.
Kanskje han ser på oss, som den uskyldige lille svinepølsa han er,
og ser oss som dette. Urokkelige, som hodene på Påskeøya.
Tenk deg sjokket når han innser virkeligheten.
Spredt rundt etter skipsforliset.
Vi teller ikke engang de vi mistet underveis.
De som druknet, eller de som svømte til land
og krøp vekk for å gjemme seg i det mørkeste hjørnet av natten,
i utkanten av universet.
Og husene våre er ikke laget av stein, men heller ikke av strå.
De består av alt søppelet vi har samlet opp gjennom årene.
Råttent treverk, blikkplater, skrot.
Et kaos holdt sammen av spytt og Xanax.
Med skyhøy gjeld
og løfter som ingen holder.
Og inni dem sitter vi, sammenkrøpet og alene,
og håper at ulven ikke kommer for å blåse ned døra vår i natt.
Men er huset ditt av tre, da?
Ikke heng deg opp i materialet, det spiller ingen rolle.
Det er viktigere å ha naboer,
sånn at når veggene skjelver, kan du lene deg på nabohuset.
Men det er ingen andre hus her.
Det stemmer ikke. Vi er her nå. Og vi er her også når du ikke ser oss.
Vi tar oss bare en pustepause, men vi skal fikse alt sammen.
Lover du?
Jeg lover, sa jeg! Bare vent. Jeg skal overraske deg!
Vet du hvorfor jeg ikke kan si noe til deg? Fordi jeg er sånn selv.
Hva mener du?
Hun svarte ikke, men jeg visste.
Det er det nederst magen din som aldri forsvinner,
selv når du tror du har kvittet deg med det,
tror det ikke kan såre deg lenger.
Men så er det der igjen og river deg i filler.
Det dreper deg tusen ganger i løpet av ett liv.
Håpet om at denne gangen er det rett.
DRA OG SPISE ISKREM SNART?
MANGE BEKKER SMÅ
KOPPER
SERVISE
-Åpner kafeen igjen? -Er eieren tilbake?
Det er ny ledelse.
Tekst: Marie Wisur Lofthus