Évek, hónapok és napok telnek Míg bogozok egy szálat
Idegeid kusza gubancából Ami kifeszítve szárad
Átvirrasztott éjszakák Az arcomon a párna nyomai
Az életem múlik, a hajam hullik És próbálok levegőt venni
De hová mész, merre vagy? Mondd, hová akarsz futni?
Mindent egy csapóajtó alá zársz Sosem lehet tudni
De hova mész? Hová mész most, hogy…
Már fel sem ismered magad
Valaki ott van a tükörben De az már nem te vagy
Rád sem ismerek
Hány életet élsz titokban?
Nem ismerem fel az arcodat
NINCS AZ A PÉNZ
SÜRGŐSSÉGI OSZTÁLY
Nos, a belső vérzés elállt.
Szerencsére időben elkaptuk. Gyakran hozzák be őket úgy,
hogy már alig van esélyük.
Ne feledje, nem tudunk semmit garantálni,
amíg össze nem rakjuk, és nem látjuk, hogy van, amikor felébred!
De legalább most már drukkolhatunk.
Azt mondják, amikor egy történet a végső felvonáshoz ér,
azt az ember megérzi.
Érezni lehet a levegőben.
Nem tudom, ez igaz-e. Azt hittem, már 20 éve vége lett,
azon az augusztusi délutánon, amikor végre véget ért a nagy pantomim.
Zè, mit csinálsz szombat délután? Elmegyünk a Warhol-kiállításra?
Mindig is szartam Andy Warholra, de ő épp szakított a pasijával,
és abban az időablakban voltunk, amikor még próbálkozhattam,
mielőtt letarolta volna a következő tahó. Korábban azt mondtam volna…
Persze! Imádom Andy Warholt!
Magamra akartam tetováltatni a leveskonzervet meg a Marilyn-portrékat,
amiken olyan, mint Moira Orfei. Hányszor kivertem rájuk!
Mindent felgyújtottam volna:
vizsgákat, munkát, orvosi időpontokat, barátokat, csajokat…
Mint mindig, felégettem volna minden hidat,
ami a méltóságomhoz köt, hogy azt mondjam:
„Persze hogy ráérek. Menjünk, ahová csak akarsz!”
Ehelyett ráharaptam a nyelvemre, és azt mondtam…
Ööö… azt hiszem, szombaton randim lesz valakivel.
Ez volt az egyik legnehezebb dolog, amit valaha kimondtam.
Rosszabb, mint amikor elmondtam anyámnak, hogy nem járok egyetemre.
Reggel elmentem, és nyolc órán át
utazgattam a metróval, mint valami pszichopata.
Mert úgy éreztem, az a mondat…
Randim lesz valakivel.
…valami csodálatos dolog végét jelentette,
ami sosem történt meg.
De éppen ezért maradt ott lehetőségként,
tisztán, ahogy csak azok a dolgok tudnak, amik nem történnek meg,
vagy csak nagyon rövid ideig tartanak.
Ez a baj velünk, papucsokkal.
Ha valaki felültet minket, szarik ránk,
a prioritási listája aljára tesz,
sőt, az alá…
MIt csináljak? Power pilates órám van.
Készülünk az év végi bemutatóra.
És…
Bocs, de szerdánként a Chi l'ha visto van.
Szádra ne vedd!
Tudom, hogy a Chi l'ha visto fontossága vitatható.
Ez minden állampolgár kötelessége!
Értem, de ha egyszer valaki randira hív…
Kuss! Isotta asszony utolsó üzeneteit mutatják,
aki elment, hogy vegyen egy leguánt
a 13 éves szeretőjének, akit a TikTokon ismert meg,
de sosem jutott el az egzotikus állatok boltjába.
Szóval amikor mások szarnak ránk,
azt mondjuk: „Sebaj, majd legközelebb.”
De ha nekünk kell meghúzni a határt, ha nekünk kell azt mondani:
Ne haragudj, de nem lehet.
A „nem lehet” rosszabb, mint ha hasba szúrnád magad.
Elülteti bennem a kételyt,
hogy ez lett volna a pillanat, amikor összejövünk,
és most miattam nem történik meg,
és életem végéig bánni fogom.
De talán hirtelen felébredt bennem az önérzet.
Vagy a hőség miatt rövidzárlatot kapott a papucsmirigyem.
De hozzátettem:
Mármint egy lánnyal randizom.
Bumm! Megmondtad neki! Itt a „haj”, ott a „rá”!
Hajrá!
Most mit fog mondani?
Mi van, ha kiakad?
Talán féltékeny lesz,
és végre megmondhatod neki: „Most már bánod, ugye?
Elszalasztottad a lehetőséget. Ez a bika már nem eladó,
helyben fedeztetnek vele.”
Ó, de jó! Örülök neked, majd meséld el, hogy ment!
Pont leszarja.
Nem tudom, hogy tényleg leszarja-e.
Itt a „segg”, ott a „fej”! Seggfej!
Egy macchiatót kérek.
Nem szaggatta meg a ruháit.
De nekem úgy tűnt, hogy valami apró, észrevehetetlen dolog
benne is eltört.
De nem hallottam a szilánkok csörömpölését,
mert az volt a szokása, hogy minden kínos csendet
ki kellett töltenie valakinek a hangjával, aki rekedtre ordibálja magát.
8:00 ÉBRESZTŐ SZUNDI
NINCS ÚJ ÉRTESÍTÉS
HÁBORÚ A CSILLAGOK KÖZÖTT
Még állunk, nem törsz meg minket soha!
Soha!
De miért csinálod ezt?
Faszom se tudja. Ha megszúr késsel, ezen nem megy át, nem?
Az ananász sokkal jobb.
Hogy érted?
A héja keményebb, és a tüzet is megfékezi.
Ha a karodra teszed,
kiolthathod a lángvágót anélkül, hogy megégnél.
Nem hiszem, hogy Fancsali lángvágóval fog megjelenni.
Elmehetünk hozzám. Csináltam egy komplett páncélt.
Ananászpáncélt csináltál magadnak? Miért?
ANANÁSZPÁNCÉL
Mi van, ha egy tűzvarázsló az ellenség?
- Milyen ellenség? - Én kész vagyok.
Van időnk egy kávéra, vagy menjünk?
Jó, de nem kell mindannyiunknak menni.
Legyünk észnél! Nem kirándulni megyünk.
Zè, az egész miattam van. Szerinted nem megyek veled?
Ezt csak úgy mondtam, de ha konkrétan te nem jönnél velem,
szar alaknak tartanálak, rohadnál meg.
De a többieknek nem kell jönniük.
A volt pasimról van szó. Én szóltam Carlónak és Emíliónak.
Inkább jövök, hogy ne okozzanak túl nagy kárt.
Jut eszembe, valamit mondanom kell.
Nem lepne meg, ha elcsattanna pár pofon.
De nem akarok belekeveredni valamibe…
Mibe?
Értem, persze, meggyőzőnek kell lenni.
De később el kell tudnia mesélni a történteket, érted?
Kinek kell elmesélnie?
Elméletben!
Hogy a picsába fogalmazzak?
Nem akarok gyilkosságba keveredni!
Atyaég, Zè!
Reggel nyolckor találkoztok a téren. SMS-ben egyeztettétek le!
Ha valaki meg akar ölni valakit, általában több óvintézkedést tesz.
Szóval azt mondod, hogy meg fognak jelenni,
talán még azelőtt, hogy kibelezne, mint egy sügért,
de nem csinálnak vele semmi túl durvát?
Zè, ma leginkább jó nagy riadalomra számíthatsz,
és talán pár sérülésre.
Azért jövök, hogy egyensúly legyen a kettő között.
Az sem világos, te minek jössz.
Mit mondjak? Legalább lesz még egy nő. Ez az egész bűzlik a patriarchátustól.
Legalább némi női szolidaritást vigyünk a procedúrába,
amit amúgy nem támogatok.
Oké, tőled nem kérdezek semmit.
Csak remélem, hogy lesz tűz, és bocsánatot kell kérned az ananászért.
Dracarys.
Emlékszem, nagyon hosszú séta volt.
A szívem a torkomban dobogott, és Tatu is azt hajtogatta,
ami engem is aggasztott.
Mi van, ha Carlo és Emilio nem jön el?
Ha nem ébrednek fel időben?
Odamész, és Fancsali van ott. Mit teszel? Mi van, ha van nála kés?
Kérlek! Már így is ideges vagyok.
Ezért tettem ide az újságokat.
Mindegy. Még az ananász sem segítene.
Magasra céloz. A torkodon, a mellkasodon szúr meg. Az fáj.
Azt mondtad, Fancsali szúrása biztonságosabb,
mert ő észszerűen szúr.
Ja, de az régen volt.
Gondolj bele az ő helyzetébe!
Pofán fújtátok, eltörtétek az orrsövényét.
- Megdugtad a nőjét. - Nem dugtam meg senkit!
A látszat a lényeg, jó?
Kirúgták a családi vállalkozásból, ahol dolgozott.
Szegény.
Most nem védem őt, jó?
De ha így nézzük, ha megszúrna, mit mondhatnál?
Nincs erőm vitatkozni,
és igyekszem csak arra gondolni, ami megnyugtat.
Elég ellentmondásos, csak szólok.
Nem akarok egyedül meghalni.
Mondhatnád: „Jó hogy, senki sem akar.”
De nem arra gondolok, hogy fogják a kezemet a szeretteim.
Nem akarok csak én meghalni.
Azt akarom, hogy velem együtt haljanak meg.
SOSEM VOLT KEDVES E MAGÁNYOS TEHER
A gondolat, hogy én meghalok, ők meg tovább élnek,
és ezer dolog történik velük.
Klónozzák a dinoszauruszokat, támadnak a földönkívüliek,
a Zanzara műsorvezetői pórul járnak, és koldulnak a Celebek Szigetén.
Minden, amire egész életemben vártam,
és én lennék az egyetlen, aki nem lehet ott.
Amúgy sem érdemlik meg jobban, mint én.
Azt szeretném, ha a világ velem együtt elpusztulna.
Hogy amikor a szívem utoljára dobban,
egy meteor csapódjon a Földbe, és minden életet kioltson.
Így mindenki egyenlő, nem irigykedem.
De tudom, hogy ez megalomán és kissé önző gondolat.
Nem vagyok őrült. Tudom, hogy nem akarhatom az emberiség halálát.
Szóval beérném a barátaim halálával.
Ahogy azon agyaltam, kinek van nagyobb esélye velem kipurcanni,
láttam, hogy jönnek-mennek a járőrkocsik, és azt gondoltam:
„Mi a fasz van ma?”
Aztán láttam, hogy a tér felé mennek, és azt kérdeztem…
Smerà, szerinted a tesóid már végeztek?
Nem is válaszolt. Futni kezdett, mi meg követtük.
De minden le volt zárva.
Mindenhol emberek voltak, és azt kérdezgették:
„Mi történt?”
Pánikba estem, mert azt gondoltam:
„Mit a faszt csináltak ezek ketten? Megölték?”
Vagy fordítva. Ő ölte meg őket!
Biztosan magabiztosan, nagy arccal jelentek meg,
és leszúrta őket.
Vagy Seccónak igaza volt, és tényleg hozott egy lángvágót.
Azért volt égett szag!
De aztán felnéztem,
és ott álltak, olyan arccal, hogy a hideg futkosott a hátamon.
Egy pillanatra összenéztünk,
aztán Carlo mutogatni kezdte a nemzetközi „húzzunk innen a picsába” kézjelet.
Miért? Kinyírták?
Aztán ők eltűntek, már nem láttam Smeraldát,
és azt gondoltam: „Hol a faszban van?”
Talán okosabb nálunk, és lelépett,
mert nem volt jobb lehetőség.
De nem.
Őszintén szólva ehhez nincs kedvem alámondást adni,
mert még mindig megfagy a vérem, ha visszagondolok arra a pillanatra.
Szerintem meghalt.
Figyelj, Zè, menjünk!
Hé, menjünk!
Ott van Smeralda.
Írj neki, hogy a kávézóban vagyunk!
De nem hagyhatjuk itt…
Basszus, Zè, el kell tűnnünk innen!
Félig transzban voltam, így nehéz megmondani, mi járt a fejemben.
- Vigyázz már! - Bocsi, jó?
Kezdtem megőrülni, és vissza kellett szereznem az irányítást.
Azt gondoltam: „Mindent rendbe teszek. Úgy csinálom, mint egy boncolásnál.”
Felnyitom a fejem,
kiveszem a gondolataimat, és az asztalra teszem őket.
Rendben, kezdjük!
Az első dolog egy szörnyű érzés.
A megkönnyebbülés.
Tudom, hogy ez nem szép.
Ott fekszik egy fickó egy vértócsában, de én nem tudom sajnálni.
Mintha Frodót kérdeznénk, hogy sajnálja-e Sauron halálát.
Mit mondhatnék? Három filmen át próbált kinyírni.
Sírjak érte? „Szegény, mindig olyan udvarias volt.”
Drágaszágom!
Hé! Nem fogok lenyomni egy TikTok-táncot,
de nem is fogok kamuból gyászolni. Ne már!
Aztán ott van a félelem.
Rengeteg félelem.
A halál.
A legfélelmetesebb dolog a világon.
Még a természetes halál is távoli dolognak tűnik,
ami nem tartozik az életünkhöz.
Szinte soha nem számolunk vele.
Kivéve, ha bekövetkezik.
De az erőszakos halál,
a halálra késelés…
Erről mindig azt hiszed, hogy óriási távolság választ el tőle.
De ott van, alig pár méterre.
Azon a testen, amiből még mindig a te szagod árad,
belőled meg az övé.
Atomokat, molekulákat, izzadságot cseréltetek…
Azt hiszed, játszadozunk?
És most ott van, halott,
átdöfve egy hegyes vasdarab által,
ami többször is felhasította.
Aztán jött egy érzés, amit szégyellek. Nem is akarom megnevezni.
Akkor éreztem, amikor láttam Smeraldát kétségbeesni.
Valahol azt gondoltam…
Mi a faszért sírsz?
Rinyáltál, hogy vert, hogy egy szar alak,
és bőgsz, mintha Derek halt volna meg a Grace Klinikából.
A faszomba már!
Tudom, hogy racionálisan az a válasz, hogy ami nekem szörnyeteg volt,
az neki sok minden más is volt.
Hét évet töltött vele.
Érthető, hogy kiborul, amikor az utcán látja feldarabolva.
Nyilván érthető, nem mondod!
Kösz a mesterkurzust, Tücsök Tihamér!
De akkor is felbasz, hogy azért a szarzsákért sír.
Szabad? Kérjek engedélyt felbaszni magam?
Hé, te barom, kérsz üdítőt?
Srácok, nem is tudom, hogy tényleg megtörtént-e.
Szerintem igen. Már a római hírekben is benne van.
És Smeralda?
Hívtam, de nem veszi fel.
Hát srácok, én azért nem értem, hogy tudtok ilyen nyugodtak maradni.
Szerintem jól tette.
Hogyhogy jól?
Meghalt egy ember. Még ha csak a következményeket nézzük is…
Előbb-utóbb úgyis meghalt volna. Nincs értelme halogatni a dolgokat.
Nem volt kedvem boncolgatni,
hová vezet Secco gondolatmenete az életről és a halálról,
de nem is volt időm kérdezni, mert megszólalt a csengő.
Zárva vagyunk!
Nyugi! Hogyhogy „zárva”?
Drágám! Azt hittem, nem olvastad az üzeneteimet!
Édesem!
Annyi minden történt!
Nem én tettem, de Fancsali meghalt.
Esküszöm, nem én voltam.
A Tartallegrák nem kérik a pénzt!
Nem tudom, mi történt. Azt mondták…
Drágám! Várj! Állj le!
Jó, bocs! Azt hittem, nem látlak többé.
Magyarázd el! Hogyhogy megölték Fancsalit?
Ki tette?
- Várj, az ott nem… - Fogd be!
Még mindig nála van a kés.
Zè, megállítják az embereket. Menjünk!
Le van zárva.
Még mindig sokkos vagyok,
mert láttam, kinek a kezében volt a kés.
Vagyis láttam a szó szerinti értelemben vett gyilkost.
És az összes ember közül, akivel életemben találkoztam,
az utolsó, akiről azt gondoltam volna, hogy gyilkos lehet,
az Lorenzo Montini volt.
Montini…
SÜRGŐSSÉGI OSZTÁLY
De várhatok itt?
A váróban várhat, de nem engedhetem be.
Nem jobb, ha hazamegy pihenni!
Majd szólunk, ha felébred.
Hogy hívják a kicsikét?
Giulio.
Giulio a neve.
Gondolj bele, milyen mélységbe taszítottuk,
hogy ezt tegye!
Először Vadkan faszságait próbáltuk megoldani,
aztán az enyémeket,
miközben ő a szemünk előtt
egyre mélyebbre csúszott a pokolba, és mi úgy tettünk, mintha nem látnánk.
A végén pedig ő maga lett a pokol.
De miért tette ezt Montini?
Drágám, hallottad, amit mondtam? Már nem tartozunk a Tartallegráknak!
Drágám, ekkora adósság nem tűnik el csak úgy.
Nem tudom, hogy történt. Ez valami csoda!
Csodákat a Szűzanya tesz.
Mi üzletelünk.
Bocs, de… neki mi köze van ehhez?
Te tényleg nem tudtál semmit?
Miről? Nem vágom.
Nem tűnt fel,
hogy a Tartallegrák
a bengálit kérdezték a balhéról,
és nem Carlitóhoz fordultak a pénzért, mivel ő volt a közvetítő?
Nekem feltűnt. Azt hittem, beszéltek vele,
de csak az érdekelte őket, honnan indult a dolog.
Nem.
Mármint igen, de hiányzik egy részlet.
Elmentek Carlitóhoz.
És azt mondták neki…
„Miattad zárolták a számlánkat, most vissza kell adnod a pénzt.
Sofőr vagy, ugye?”
És te mit mondtál?
Hogy igen, sofőr vagyok, de nem limuzinszolgálat.
Csak Don Diego Coccodrittót fuvarozom.
Végre egy csavar, ami értelmet ad ennek a kubai félcsődörnek!
Szép munka, forgatókönyvírók!
Azon gondolkodtam, hogyhogy nem bukkannak fel a Coccodrittók.
A Coccodrittók a Tartallegrákkal konkurens család.
Ugyanazt csinálják: drog, uzsora, játékgépek, zsarolás…
Csak kicsit kreatívabbak,
mert virágboltokkal és autókereskedések is foglalkoznak.
De a város másik végében.
Versenytársak, nem riválisok,
mert tisztelik egymást, és soha nem lépnek egymás területére.
Tőlük veszi a hasist Maki barátom.
Ezért nem bántottak titeket.
Nem akartak bandaháborút.
A háború így is majdnem kitört.
Fancsali mindennap idejött és őrjöngött.
Megverte Montinit az utcán. Jelenetet rendezett.
Az ilyen dráma vonzza a zsarukat, és rossz az üzletnek.
Szóval olyan megoldást kellett találnunk, ami mindenkinek megfelel.
Drágám, mit tettél?
Megvetettem velük az adósságot.
Tessék? Hogy érted?
Kifizették a tartozást, és átvették az adósságunkat.
De az mit jelent?
Már nem a Tartallegráknak, hanem a Coccodrittóknak tartozom?
Igen. Kicsit többel, de kevésbé sürgősen.
Mit hittél? Az ilyen adósságok nem tűnnek el csak úgy.
Szeretlek, de segíts megérteni!
- Most mit nyertünk ezzel? - Egy hónapot.
Egy hónap mit? Mit kezdjek egy hónappal?
Egy hónap az egy hónap.
Tisztázzuk, van még egy hónapunk?
Csak azt tudom, hogy egy hónap múlva vissza kell jönnöm ide.
De ha a Coccodrittókkal van,
miért vonta be a bengálit, aki a Tartallegrák bábja?
Mi a kapcsolat köztük?
Ez egy nagy Keyser Söze-féle átverés volt?
Előre látták az összes lépést, mint a dominókat,
hogy a végén a Coccodrittók megveszik a tartozást.
Nem, a gyerekeik együtt járnak iskolába.
Carlito úgy gondolta, hogy Aryan szüleinek jól jönne 2000 euró.
Visszavonom.
Az élet forgatókönyve mindig olyan gyenge.
Lusta.
Jó, legalább nyertünk egy hónapot.
Van egy kis időnk kitalálni valamit, szóval legalább…
Zè…
Nem mondott semmit, de a lesütött szemeiben volt egy pont.
Az a pont a végét jelentette. Nincs apelláta, nincs visszaút.
Pont.
Először azt hittem, az a pont az egész ügy végét jelenti.
El kellett fogadnom, hogy vége, lezárult.
Csak hónapok múltán jöttem rá, hogy annak az ötletnek lett vége,
ami 40 évig kísért minket.
Hogy mindig olyanok lehetünk, mint a kincsvadászok.
Együtt maradni. Összetartani a bandát.
Amíg együtt vagyunk, bármit megtehetünk. Egyedül is szembeszállhatunk a világgal.
Na, tisztázzuk! Amíg te ott depiztél,
én örömködtem, hogy végre elhúzunk innen a picsába.
Ők miért vannak még itt? Miért?
Nem tudom. Megkérdezzem őket?
Istenem, micsoda nyűg!
Bocs, Sarah! Próbálok érzékeny lenni…
- Érzékeny, a faszt. - Ne már!
Nem akartok valamikor
elindulni a lábikóitokkal az ajtó felé?
De, Zè, ne aggódj!
Anyámhoz megyünk. Már szóltam neki. Örül.
De előbb el kell intéznem valamit.
Húsz perc múlva érte jövök, és megyünk.
Ha mondani akarsz neki valamit, ez az utolsó esélyed.
Szia!
Ez egy őrült. Komolyan hallgatsz rá?
- Nem értem, mire gondolt. - Szerinted?
Dobd be magad! A faszi megmurdelt. Most te jössz!
- Talán ez nem a megfelelő idő erre. - Persze hogy nem!
Az ilyesmire nincs megfelelő idő!
De mi az, hogy „dobd be magad”? Ez az Ariccia-híd?
Ez komoly dolog. Lassan kell haladni. Nagyon lassan!
- Pontosan. - Így van!
Randizgattok, és meglátjátok, mi lesz.
Nem feltétlenül akarsz semmit felcímkézni, definiálni…
Aztán lassan, amikor megszoktad a helyzetet,
hiszen volt rá hét-nyolc éved, hogy megszokd,
ha akkor még mindig minden jól megy,
elkezded felmérni a helyzetet,
és azt mondod: „Kívülről úgy tűnik, mintha együtt lennénk.”
De ez csak egy pillanatkép. Ezt nem lehet előre megtervezni.
Na, de akkor együtt vagytok.
És akkor igazából szakítotok.
De nem most kezdődött?
Nem, ez a hetedik év válsága.
Addigra az egyik félnek elege lesz.
És mit mondjak neki?
Játssz hülyét! Viccelj!
Húsz percet mondott, nem? Gyorsan eltelik, aztán lelép.
Szia!
Nem tudom, mit mondjak ilyen helyzetekben.
A „hogy vagy?” hülyén hangzik.
Nem kell mondanod semmit.
Én köszönöm neked az elmúlt napokat.
Neked biztos borzalmas volt,
de megmutattál nekem egy másik világot.
Először éltem normális életet
valakivel, aki tényleg törődik velem.
Azt hiszem, hozzászoktam, hogy egy kuktában élek,
ami bármikor felrobbanhat.
Sajnálom, hogy a múltkor nem kértelek, hogy maradj.
Nem akartalak elküldeni.
Nem értek az ilyesmihez.
Nem arról van szó, hogy nem kedvellek, épp ellenkezőleg. De…
Figyelj, nem azért mondom, mert össze akarok költözni veled, oké?
A férfit, akivel hét évig együtt voltam, ma reggel halálra késelték.
Nem igazán vagyok letelepedős hangulatban.
Igaza van.
Egész nap folyton elfelejtem, hogy meghalt. Nem fogom fel.
Mindegy, nem ezért mondtam.
Csak egy kedves dolog volt, amit kaptam tőled.
Tudom. Csak úgy érzem, jobban meg kellett volna védjelek,
vagy kiegyenlítenem a számlát,
mert megmentettél, amikor odakint fojtogatott.
Figyelj, soha nem akartam, hogy bárki is megvédjen, Zè.
Te a kemény fiúkat bírtad, akik jól verekedtek.
Ne szívassuk már egymást, ezzel sosem tudtam versenyezni.
De hülye vagy!
Azokat szerettem, akik engem választottak,
akik biztosak voltak abban, hogy akarnak.
Veled mindig nekem kellett csinálnom mindent. Te sosem kockáztattál.
Mások szart se értenek, és kockáztatják, hogy hülyét csinálnak magukból.
Azt akartam mondani, hogy nem igaz,
mindig kész voltam módosítani a terveimet,
amikor újra felbukkantál,
de aztán éreztem, hogy Tatu
megveregeti a vállam, és azt mondja:
Pszt! Vannak videóik.
Elnézést, szünetet kérek a kihallgatásban!
Nem számít, Zè.
Úgysem a legjobb most erről beszélni.
Hogy ment? Megcsináltad, amit kellett?
Igen, de soká tartott, mer egy öregember nem akart elmenni.
Ott állt, mintha a tisztesség őre lenne.
Az a felirat mindig kicsit idegesített, hogy őszinte legyek.
Olyan volt, mint egy életfogytiglani ítélet.
Most jobban tetszik.
LEHETNÉNK OLYANOK, MINT AZ ÜSTÖKÖSÖK… …ÖRÖKRE?
RÓMAI AUTÓPÁLYA
A következő napok furcsák voltak.
A sok telefonos üzenet,
Smeralda testvérei
és az a sok minden, amit óvatlanul mondtunk…
Senki sem fogja megkérdezni, hogy mi a faszt csináltunk?
De nem. Senki nem jött.
Fancsali legendája, egy életnyi barbárság,
legalább három generációnyi kölyök rémálma.
Lefűzték egy oldalként a római bűnügyi hírekben elírt vezetéknévvel
és egy ferde felirattal a falon.
Eleinte dühös lettem, amikor elmentem mellette.
Azt gondoltam: „Vezér, mi?
Aki lányokat vert és gyerekeket zaklatott?”
De ebben a városban az utcatáblák
olyan államférfiak és harcosok nevét viselik,
akik bombákat dobtak le,
családokat, férfiakat, nőket, gyerekeket gyilkoltak.
És senki sem veszi le a tábláikat.
Az osztálykülönbségeket hangsúlyozná,
ha csak Fancsalira vonatkozna ez a kifogás, így meghagytuk a feliratot.
Végül már nem is gondoltunk rá.
A városkép részévé vált.
Tudom, hogy nem miattunk tetted.
Nem tudom, hogy magadért tetted-e. Nem tudom, volt-e választásod.
De ha most ott vagy,
az azért van, mert a tényeket ítélik meg, nem a szándékot.
De vannak más tények is.
amik ugyanolyan fontosak, még ha nem is esett szó róluk a tárgyaláson.
Például az, hogy ha mi itt vagyunk, de szó szerint értem,
ha folytathatjuk az életünket
a vitáinkkal, a szorongásainkkal, a nevetésünkkel,
akkor az neked köszönhető.
Te fizetsz valamiért, ami lehetővé teszi,
hogy mi tovább éljünk.
És nem tettünk semmit, hogy kiérdemeljük, sőt, ellenkezőleg.
Semmit sem adtunk neked az elmúlt években, és te sem tartoztál nekünk semmivel.
Mégis mindent megadtál.
A nagymamám egész életében Szent Lucának hálálkodott,
aki szerinte megmentette, amikor majdnem belehalt a szülésbe.
„Mindenkinek van egy szentje a mennyben.” Ezt mondogatta mindig.
„Mindennap meg kell köszönni, hogy élünk és egészségesek vagyunk.”
Nem hallgattam rá, de most már tudom, hogy igaza volt.
Csak a mi szentünk nem a mennyben van. Épp ellenkezőleg.
A világ legpokolibb helyén van.
Hogy van?
Jól. Jobban, mint legutóbb. Még hízott is egy kicsit.
Megkapta a levelet?
Igen, örült, meghatódott.
Azt mondta, majd válaszol. Beleírtad a címedet, ugye?
Igen, ott van alul.
- A fényképet odaadta neki? - Igen, köszöni.
Ez aggasztotta a legjobban, tudod?
Tudja, hogy egyedül nem tudtam volna tartani.
Legalább veled jól van.
Köszönöm, hogy elhoztál, még ha el is utazol.
Nem, van időm.
Három nap múlva visszajövök Rómába.
Akkor majd beszélünk?
Rendben. De vigyázz magadra ennyi utazással!
Pihenj is néha!
Szia, Giulio!
- Bocsánat, kérdezhetek valamit? - Persze.
Miért hívják Giuliónak a kutyát?
Furcsa név egy kutyának.
Figyelj!
Kire emlékeztet?
Istenem, nem is tudom.
Az olasz történelem legszebb politikusára!
Nem tudom. Rutelli? Fiatalon jóképű volt, de nem így hívták.
Giulio Andreotti!
Elnök úr?
Elnök úr!
Nem tudtad meggyőzni azt a hülyét, ugye?
Esélyem sem volt.
Jó, hát van egy gyereke.
Nem tűnhet el három napra, és hagyhatja ott szegény nővel.
Igen, pontosan.
Hát ja.
Ez a nagy racionális narratíva,
amit mindig Secco köré építünk,
hogy igazoljuk a viselkedését.
Nem ő hivatkozik a gyerekre,
ezt mi mondjuk, hogy jobban el tudjuk fogadni.
De igazából valami mást is mondtam Seccónak.
De Sarah-nak nem akartam elmondani. Az elköszönés előtt mondtam.
Gondoltam: „Negyvenévesek vagyunk,
talán ideje lenne nyíltan beszélni, mint két felnőtt.”
Így hát kimondtam.
Szar alak vagy! Ez a gyerek mindent tönkretett.
Semmit sem csinálhatunk együtt. Kvázi kinyírtad a párosunkat.
Ugyanilyen éretten válaszolt.
Mi a faszt akarsz?
Te kezdted a képregénnyel és a Netflixszel.
Te nyírtad ki a párosunkat.
Az, hogy gyerekem van, semmin sem változtatott!
De ezt nem haraggal vagy szomorúsággal mondta ám.
Csak Secco szokásos fémes hangján.
Viszont egy pillanatra megnyílt egy kis rés,
amin keresztül láttam az elmúlt éveket,
mindazt, amibe a munka miatt belekeveredtem.
- Jó és rossz dolgokat. - Milyen idő volt Kobanéban?
És rájöttem, hogy Secco gyakorlatilag sosem volt ott.
Egyik régi barátom sem volt ott.
Mert nem találtam számukra időt és helyet az életemben.
Vagy talán ez az én nagy racionális narratívám,
amit a viselkedésem igazolására építettem.
Azt is megkérdeztem magamtól: Mit csinált Secco,
amikor a barátságunkon kívül élt?”
És bár a válasz nyilván az volt, hogy biztos pókerezett,
és biztos dugott is, ha lett gyereke,
megsejtettem, hogy valami szörnyűség rejtőzik
ezek mögött a gondolatok mögött,
ami fenyegetően közel került ahhoz,
hogy elsöpörje az egész nagy igazolási rendszeremet.
Ha felhők gyülekeznek, állj meg!
Elemezz, mélyedj el, nézz magadba!
Mert ezek a felhők valamit elárulnak rólad.
Így fejlődik az ember.
Ha elég érett ahhoz, hogy szembenézzen a démonaival,
és beszéljen róluk másokkal.
Ezért vettem a bátorságot, és…
Na húzz a faszba!
Bravó!
Szopj le!
Te meg az anyádat!
Hallod, még mindig nem mondtad el, hogy vagy.
Megvagyok.
De anyámmal élni nem könnyű.
Sokszor hajszálon múlik, hogy a hírekbe kerüljünk.
De Stella ügyében kitartottál. Tudod, hogy buktam 50 eurót?
Fogadtam, hogy egy héten belül újra összejöttök.
Én is buktam. Én is fogadtam.
Most már eltelt hat hónap. Megtörted a varázst.
Semmit sem törtem meg, Zero.
Szerintem a fejemben van a gond.
Fél éve nem beszéltünk,
de mintha egy részem nem hinné el, hogy szakítottunk.
Mintha csak egy időszak lenne, amikor nem beszélünk, afféle szünet.
De amikor történik velem valami,
az az első gondolatom, hogy el akarom mondani neki.
Szerintem ez eleinte normális.
Normális, hogy van egy lista a fejemben, és minden történésnél frissítem,
hogy ha újra találkozunk, elmondhassak neki mindent,
és ne maradjon le semmiről?
Nem tudom, hogy normális-e, de jól teszed, hogy nem keresed.
Esténként belenézek a tükörbe, és azt mondom: „Jól van, ma se buktad be.”
Mint egy drogos.
De a gondolat mindig ott van.
Mint egy app, ami a háttérben fut, akkor is, ha nem használod.
És tudod, mi a legrosszabb?
Nem, de ez már így is elég durva. Nem biztos, hogy belemennék.
A fejemben minden csak tőlem függ.
Ha egy nap felveszem a telefont,
azt gondolom, ott vár majd rám.
Mintha kizárt lenne,
hogy Stella továbblépett,
talált valaki mást, gyereket vár…
Figyelj, ne gondoljunk erre!
Ebben az országban úgysem engedik neki az örökbefogadást.
Tényleg?
Hála az égnek, a fasiszták megakadályozzák, hogy boldog legyen.
Kibírja a kutya ezt a hosszú utat?
Nem gyalog jött.
Kakálni kakált, enni evett, most alszik.
Megvan a maga élete.
A célpont 20 méter múlva a bal oldalon lesz.
Küldjünk egy képet Seccónak!
Várj, videózom.
Te szarházi! Eljöhettél volna!
Ja, mintha felemelné valaha a seggét.
Drágám, hozz nekem még egy sört!
Hé, hogy vagy?
Nem keresetek az elmúlt hónapokban, ugye?
Minden reggel azt gondolom, hogy aznap jönnek értem,
és minden este azt, hogy szerencsére nem jöttek.
Talán jobb lett volna, ha jönnek, mert így élni…
Felveszlek, hogy ha eljönnek, visszajátszhassam neked. Azt mondom majd:
„Kicsit hagyjátok abba a körömtépést, hadd hallgassa meg ezt a felvételt!”
…jobb lett volna…
Elég ebből a sztoriból! Mi van veled és Smeraldával?
Mi lenne Smeraldával?
Ne már!
Egy fickó börtönbe került, hogy dughassatok,
te meg így elpazarolod!
Húzz a picsába!
Komolyan? Nem is találkoztál vele?
Eltűnt egy Debora nevű kislány.
A nagypapája, Ugo a Csula Joe előtt várja.
Eltűnt egy Debora nevű kislány.
A nagypapája, Ugo a Csula Joe előtt várja.
Giulio!
Ne legyél már ilyen seggfej a többi kutyával!
Neked van kutyád?
Eljött a világvége!
Hé! Te seggfej!
Giulio! Hagyd abba!
Schiocco! Állj le!
Szegénykém! Mi rosszat tett, hogy nálad kötött ki?
Talán előző életében Priebke volt.
- Ki? - Priebke! A náci!
Az ardeatinai mészárlásnál!
Fura, hogy ilyen alap komcsi dolgokat nem tudsz.
Nem hallak! Ugat ez a dög!
És hogy vagy?
- Jól! - Hogy rohadnál meg!
Ne legyél vele gonosz! Majd lenyugszik!
Nem, neked mondtam, hogy rohadnál meg!
Azt válaszolod, hogy „jól”? Ez arrogáns, nem érzed?
És ha valaki nincs jól, és te az arcába vágod az endorfinjaidat?
Miért, te nem vagy jól?
Nem tudom. Csak mondtam.
Akkor fogadd el az endorfint, és ne bassz fel!
Talán azért ugat, mert olyan akar lenni, mint te!
Így mondja: „Nézd, papa, én is tudok idegesítő lenni.”
Mi az, hogy „papa”? De undorító!
Hé, elég! Azt hiszem, abbahagyta.
Próbáljuk meg újra?
Giulio!
Giulio, gyere ide!
Hé, Schiocco! Állj le!
Ez nem fog menni.
Rühellik egymást!
Vagy hagyjuk őket, vagy elmegyünk.
Miért nem viszik őket a parkba a pláza helyett?
Mi a faszt akarsz?
Vidd te a fiadat a parkba! Úgy néz ki, mint Buddha!
- Látod, milyen szép? - Igen!
Miért nem találkozunk kutyák nélkül?
Minek mondogatjuk, hogy találkozunk, ha sosem tesszük?
Hé, most tényleg találkozunk, ígérem.
Mindig az ígérgetés.
Hé, mondom, hogy megígérem!
Majd meglátod. Meg fogsz lepődni.
Papa, felolvasod ezt a könyvet?
Kicsim, apu most egy fontos dologról beszél.
Amint Zero bácsi elmondja, hogy kefélt-e, megyek.
Mit olvasol neki?
Minden este ugyanazt a könyvet.
Azt mondják, ez normális, de hogy lehet normális,
hogy mindennap ugyanazt a mesét akarja hallani?
Ez a Ludovico-módszer a Gépnarancsból!
Vagy kognitív problémád van, vagy őrült vagy!
Tessék, olvasd fel neki! Légy egyszer nagybácsi!
A három kismalac! Megőrültél?
Ez a könyv ingatlanspekulációra tanítja a gyerekeket.
Ismered?
Igen, de rühellem.
A ravasz malac összejátszik a farkassal.
Gondolj bele! A két hippi szalmából és fából épített házat.
A farkas szétveri a házukat,
és a kőházakat építő ingatlanos malachoz kell menniük.
Lelkifurdalást kelt bennük, mert elköltötték az anyjuk pénzét,
aztán elad nekik egy házat, és felez a farkassal.
Nem!
Gimmy azért épít kőházat, mert óvatos.
Ja, persze. Nyisd ki a szemed! Ébresztő!
A Grimm testvérek verziójában Gimmy Caltagirone a neve.
A seggfej az utcára tesz egy öregembert a csupa lufi házával.
Azért jöttél ide,
mert a farkas lerombolta a házadat, ahogy a miénket?
Azt mondtad neki, hogy ez a te történeted?
Christine volt.
Azonosul a malacos mesékkel.
Szerinte alulreprezentáltak.
Megértem. Nehéz, ha csak Peppa malac és Babe a példaképeid.
Meg a nő a Muppet Show-ból.
Amúgy nem. Csak meglátogattalak titeket a halál faszán,
de van házam. Csak két napig vagyok itt.
És a házad kőből van?
Először azt gondoltam: „Honnan tudjam?
A 80-as évekbeli házak valószínűleg betonból vannak.
Földmérő akarsz lenni?”
De aztán megértettem.
Talán az ő hároméves szemével
mi már felnőttnek tűnünk,
mint ahogy mi láttuk a negyveneseket gyerekkorunkban.
Akiknek biztosan kőházuk volt,
mert ők is kőből voltak.
Talán ránk néz,
mint egy naiv, többnyire sertéshúsból készült kolbászka,
és ilyennek lát minket, rendíthetetlennek, mint a húsvéti-szigeti szobrokat.
Milyen sokkot kap majd, ha rájön, hogy élünk!
Hajótöröttekként, szétszóródva.
Azokat meg sem említve, akiket útközben elvesztettünk,
akik megfulladtak,
akik kiúsztak a partra,
hogy elrejtőzzenek az éjszaka legsötétebb zugaiban,
az univerzum peremén.
A házaink nem kőből épültek,
de nem is szalmából.
Hanem abból a szemétből, amit az évek során felhalmoztunk.
Korhadt fából, bádogból, maradékokból.
Egy nagy kupac szemét az egész, amit nyál és Xanax tart össze.
Visszafizethetetlen adósságokkal és ígéretekkel, amiket senki sem tart be.
És odabent mi vagyunk.
Magányosan összegömbölyödve,
imádkozva, ma este hogy ne jöjjön a farkas,
és ne fújja le az ajtónkat.
Oké, de legalább fából van a házad?
Figyelj!
Ne akadj fenn az anyagon, kurvára nem számít.
Az a fontos, hogy mások közelében éljünk.
Ha megremeg a fal, a házunk a mellette lévőre támaszkodhat.
De itt nincs senki mellettünk.
Ez nem igaz, kölyök.
Most itt vagyunk.
És akkor is itt vagyunk, amikor nem látsz minket.
Csak szusszanunk egyet, aztán mindent megjavítunk.
Megígéred?
Hé, azt mondtam, megígérem!
Majd meglátod, el leszel ájulva.
Tudod, miért nem mondok erre semmit?
Mert én is ilyen vagyok. Ugyanez van velem.
Mi van veled?
Nem válaszolt, de tudom, mi volt az.
Az a dolog, ami mindig benned marad,
a gyomrod mélyén.
Még akkor is, ha biztos vagy benne, hogy mindent eltüntettél,
és azt hiszed, már nem árthat neked.
De újra ott van, hogy kibasszon veled.
Ezerszer is kinyír egyetlen élet alatt.
A remény, hogy most végre sikerül.
HA VISSZAJÖVÖK, FAGYIZUNK?
NINCS AZ A PÉNZ
BÖGRÉK
TÁNYÉROK
Kinyit majd a kávézó? Visszajött az a srác, a tulaj?
Új vezetés van, uram.
A feliratot fordította: Büki Gabriella