Godinama, mjesecima, danima Raspetljavaš niti
Čvora svojih živaca Ostavljenih na cjedilu
Besane noći I tragovi jastuka na licu
Gubim sve, čak i kosu I pokušavam disati
Kamo ideš, gdje si sad Reci što je plan
Zaključaj sve u otvor Jer se nikad ne zna
Kamo ideš, gdje si sad Reci što je plan
Kad više ne prepoznaješ samog sebe
Netko je u zrcalu Ali tu nema tebe
Ne prepoznajem te
Koliko života živiš u tajnosti
Ne prepoznajem te više
SITNICE KOJE ŽIVOT ZNAČE
HITNA POMOĆ 24/7
Unutarnje je krvarenje prestalo. Srećom, na vrijeme smo to uočili.
Često ih dovedu kad je već prekasno.
Ne možemo ništa jamčiti
dok ga ne pokrpamo i vidimo kako je kad se probudi.
Ali barem možemo držati fige.
Kažu da jednostavno znaš kad priča dođe do posljednjeg čina.
Osjećaš to u zraku.
Ne znam je li to istina. Mislio sam da je završila prije 20 godina
jednog kolovoškog poslijepodneva kad se skončala velika pantomima.
Što radiš u subotu popodne? Želiš na izložbu Warhola sa mnom?
Bolio me kurac za Warhola,
ali prekinula je s dečkom i imao sam kratki vremenski okvir
u kojem sam mogao nešto poduzeti prije negoli je pokosi novi vršitelj.
Prije bih rekao…
Naravno. Opsjednut sam Warholom!
Htio sam tetovirati konzervu i portrete Marilyn na kojima sliči Moiri Orfei.
Koliko sam samo drkao na njih!
Ispalio bih sve:
ispite, liječničke preglede, prijatelje, cure…
Kao svaki put, spalio bih sve mostove koji me vežu s dostojanstvom i rekao…
Naravno da sam slobodan. Idemo kamo god želiš!
No umjesto toga ugrizao sam se za jezik i rekao…
Mislim da u subotu izlazim s nekim.
Ništa mi u životu nije bilo teže reći.
Bilo je gore nego priznati mami da ne idem na fakultet,
nego da se osam sati vozim podzemnom onamo i natrag kao psihopat.
Jer se činilo da ta rečenica…
„Možda s nekim izlazim…”
…označava kraj nečeg predivnog što se nikad neće dogoditi.
No upravo je zato ostala mogućnost,
čista i nevina koliko može biti samo ono što se ne dogodi ili što kratko traje.
To je problem s otiračima.
Kad nas odjebu, kad im nije stalo do nas,
kad smo im na dnu popisa prioriteta, ma čak i ispod toga…
Što da radim? Imam Power Pilates!
Imamo završnu izvedbu.
I…
Srijedom je emisija o nestalima, Chi l'ha visto.
-Ne spominji to ime uzalud! -Znam da je nekima ta emisija prioritet.
To je svačija građanska dužnost!
Razumijem, ali ako te netko pozove van…
Tiho! Pokazuju posljednju poruku gđe Isotte.
Otišla je kupiti iguanu 13-godišnjem ljubavniku
kojeg je upoznala na TikToku, ali nije stigla do trgovine ljubimcima.
Kad nas netko odjebe, to nam ne smeta.
Mislimo: „Možda drugi put.”
No kad mi moramo podvući crtu i reći…
„Žao mi je, ne mogu.”
To je „ne mogu” gore nego da si se izbo nožem.
Jer se u tebi počne rađati sumnja
da ste možda napokon trebali završiti zajedno,
no sad se to neće dogoditi tvojom krivnjom i žalit ćeš zbog toga cijeli život.
No možda se probudilo dostojanstvo.
Ili je vrućina izazvala kratki spoj u otiračnoj žlijezdi.
I dodao sam…
Izlazim s jednom curom.
Bum! Rekao si joj! Da čujem „T”, da čujem „O”!
To!
Što će reći?
Što ako poludi?
Možda postane ljubomorna, pa joj napokon kažeš:
„Sad ti je žao, zar ne? Propustila si priliku.
Ovaj komad više nije na tržištu. Sad je tražena roba.”
Odlično! Baš mi je drago zbog tebe. Moraš mi sve ispričati.
Ne. Boli je kurac.
Ne znam je li je stvarno bolio kurac.
Da čujem „I”, da čujem „DIOT”! Idiot!
Macchiato, molim.
Nije si čupala kosu.
Ali činilo mi se kao da se nešto maleno i nevidljivo slomilo i u njoj.
No nisam mogao čuti taj zvuk pucanja
jer je svaku neugodnu tišinu uvijek ispunjavala
nečijim vrištanjem od kojeg pucaju glasnice.
ALARM ODGODI
NEMA OBAVIJESTI
RAT MEĐU ZVIJEZDAMA
Još stojimo, nećete nas pobijediti
Nikada!
Zašto to radiš?
Otkud znam?
Ako me ubode, neće doći do tijela, zar ne?
Ananas je puno bolji.
Kako to misliš?
Kora ananasa tvrđa je od toga. Zaustavlja i vatru.
Ako je staviš na ruku,
neće te spaliti ni plamenik.
Sumnjam da će Frka doći s plamenikom.
Možemo do mene. Napravio sam cijeli oklop.
Zašto si napravio oklop od ananasa?
OKLOP OD ANANASA
Što ako dođe neprijatelj koji upravlja vatrom?
-Kakav neprijatelj? -Spreman sam.
Imamo li vremena za kavu?
Ljudi, ne moramo svi ići.
Budimo razumni. Ne idemo na izlet.
Sve je počelo zbog mene. Misliš da ne idem s tobom?
To se tako kaže,
ali da ti ne ideš sa mnom,
mislio bih da si pravi šupak.
No ostali ne moraju ići.
Riječ je o mom bivšem i ja sam zvala Carla i Emilija.
Moram ih spriječiti da naprave preveliku štetu.
Htio sam nešto reći u vezi s tim.
Neće me šokirati nekoliko udaraca.
Ali ne želim završiti usred…
Čega?
Moraju biti uvjerljivi, naravno.
Ali on mora moći poslije ispričati što je bilo, znate?
Komu mora ispričati?
Hipotetski!
Kako da to kažem, jebote?
Ne želim sudjelovati u ubojstvu!
Kriste, Zero!
Nalazite se u 8 h na trgu. Dogovorili ste sastanak preko poruke.
Kad odlučiš nekoga ubiti, poduzmeš neke mjere opreza.
Želiš reći da će oni u jednom trenu doći,
prije nego što me Frka raspori kao ribu, ali neće učiniti ništa pretjerano?
Zero, danas nam je cilj zaplašiti ga,
a možda nastane i malo štete.
Moj je zadatak pobrinuti se da između toga postoji ravnoteža.
Nije mi jasno zašto i ti ideš.
Što reći? Barem će biti još jedna žena.
Sve ovo smrdi na patrijarhat.
Moram unijeti malo sestrinstva u ovaj proces koji mi se nikako ne sviđa.
Dobro, neću te ništa pitati.
Samo se nadam da će biti vatre, pa ćeš se morati ispričati za ananas.
Dracarys.
Sjećam se da smo jako dugo hodali.
Srce mi je lupalo, a Pasanac je stalno ponavljao
jedinu sumnju koju sam imao.
Što ako se Carlo i Emilio ne pojave? Ako se ne probude na vrijeme?
Dođeš onamo i vidiš Frku. Što ćeš učiniti? Što ako ima nož?
Daj, molim te. Već sam nervozan. Zato sam se omotao časopisima.
Ma daj. Ni ananas ti neće pomoći.
Cilja visoko. Ubost će te u grlo, u prsa… To boli.
Rekao si da je sigurnije da te izbode Frka
jer on to čini razumno.
To je bilo prije.
Stavi se na njegovo mjesto. Poprskali ste ga u lice, slomili mu nos…
-Jebao si mu curu. -Nikoga nisam jebao!
Važna je percepcija.
Čak je i otpušten s posla koji je radio.
Sirotan.
Ne branim ga,
ali kad to tako gledaš, što mu možeš zamjeriti ako te izbode?
Nemam snage za raspravu,
pa razmišljam o jedinoj stvari koja me tješi.
I reći ću ti odmah. Kontroverzno je.
Ne želim umrijeti sam.
Reći ćeš: „Nemoj jebat', nitko to ne želi.”
Ali ne govorim o tome da želim da me voljeni drže za ruku.
Ne želim biti jedini.
Želim da svi umru sa mnom.
OVDJE POČIVA ZERO NIJE MI MIO OVAJ TERET BIO
Pomisao da ja umrem, a oni nastave i toliko se toga dogodi…
Vidjet će kloniranje dinosaura, invaziju izvanzemaljaca,
tipove iz Zanzare kako prose na Otoku slavnih.
Sve ono što sam čekao cijelog života,
a neću tomu prisustvovati.
Nije da oni to zaslužuju više od mene.
Želim da svijet završi sa mnom.
Da kad mi srce posljednji put zakuca, meteorit pogodi Zemlju i uništi sav život.
Svi ćemo biti isti i neću biti ogorčen.
Ali shvaćam da je to megalomanska i sebična pomisao.
Nisam lud. Znam da ne mogu postavljati zahtjeve čovječanstvu.
Zadovoljio bih se i smrću svojih prijatelja.
Dok sam razmišljao tko bi mogao umrijeti sa mnom,
primijetio sam hrpu policijskih auta i pomislio: „Koji se kurac događa?”
Tad sam vidio da svi idu prema trgu, pa sam rekao…
Smeralda, jesu li ti braća to već riješila?
Nije odgovorila, nego počela trčati, a i mi za njom.
No sve je bilo blokirano.
Ljudi su bili posvuda i svi su ispitivali:
„Što se dogodilo?”
Počeo sam paničariti i mislio:
„Što su ta dvojica učinila? Jesu li ga ubili?”
Ili obrnuto. On je ubio njih!
Vjerojatno su došli puni sebe,
a on ih je izbo.
Ili je Secco bio u pravu i stvarno je došao s plamenikom.
Zato je smrdjelo na paljevinu!
No onda sam podigao pogled
i vidio im izraze lica od kojih sam se naježio.
Pogledi su nam se susreli,
a onda je Carlo pokazao međunarodnu gestu za „gubimo se odavde”.
Zašto? Jesu li ga ubili?
A onda su nestali. Nisam vidio Smeraldu i pitao sam se: „Gdje je, jebote?”
Možda je bila pametnija od nas i pobjegla jer samo to i možeš!
Ali ne.
Iskreno, ne da mi se više svima posuđivati glasove
jer mi se krv i dalje sledi kad se sjetim tog trenutka.
Mislim da je mrtav.
Zero, idemo.
Hej, idemo!
Smeralda je ondje.
Pošalji joj poruku da smo u kafiću.
-Ne možemo je ostaviti… -Jebote, moramo ići!
Bio sam u transu, pa je teško reći što sam mislio.
-Pazi! -Bar se ispričaj!
Gubio sam razum i morao sam povratiti kontrolu,
pa sam pomislio: „Sve ću posložiti. Kao da je riječ o obdukciji.”
Otvorim glavu,
izvadim sve misli i posložim ih na stol.
Dobro, počnimo.
Prvi je na redu užasan osjećaj.
Olakšanje.
Znam da to nije lijepo.
Tip leži u lokvi krvi, ali ne mogu reći da mi je žao.
Kao da pitate Frodu je li tužan zbog smrti Saurona.
Što da kažem? Pokušavao me ubiti u tri filma.
Da plačem za njim? „Jadan, uvijek je pozdravio.”
-Moje blago! -Hej!
Neću snimiti ples za TikTok, no ne mogu se ni praviti da tugujem.
A onda ide strah.
Mnogo straha.
Smrt.
Najstrašnija stvar na svijetu.
Čak se i prirodna smrt čini kao nešto daleko
što ne pripada našim životima.
Gotovo nikad ne razmišljamo o njoj.
Osim kad se dogodi.
Ali nasilna smrt,
ubojstvo nožem…
To je nešto za što misliš da je miljama udaljeno od tebe.
NASMRT IZBODEN UGUŠENA
Ali tu je, udaljena nekoliko metara.
Na tom tijelu koje još nosi tvoj miris,
a i ti njegov.
Razmijenili ste atome, molekule, znoj…
Misliš da je ovo igra?
A sad je ondje, mrtav,
proboden komadom oštrog željeza koje ga je nekoliko puta rasporilo.
A tu je i osjećaj kojeg se sramim. Ne želim ga ni imenovati.
To je ono što sam osjetio kad sam vidio Smeraldu u očaju.
Maleni je dio mene pomislio…
Koji kurac plačeš?
Govorila si da te tukao, da je smeće od čovjeka,
a sad plačeš kao da je umro Derek iz Uvoda u anatomiju. Ma daj!
Racionalno znam da je osoba koja je za mene bila čudovište
njoj bila mnogo drugih stvari.
Bila je s njim sedam godina.
Razumljivo je što je uzrujana kad ga vidi izbodenog.
Naravno da je razumljivo!
Hvala na lekciji, Jiminy Cricket.
Ali i dalje me ljuti što plače zbog tog govnara.
Je li to u redu ili moram tražiti dopuštenje?
Idiote, hoćeš li sok?
Ljudi, ne znam je li se to stvarno dogodilo.
Mislim da jest. Već je u vijestima.
A Smeralda?
Zovem je, ali ne javlja se.
I dalje ne razumijem kako možete biti tako mirni.
-Mislim da je to bilo ispravno. -Kako to?
Netko je umro. Čak i ako govorimo o posljedicama…
Umro bi prije ili poslije. Nema smisla odgađati stvari.
Nisam imao volje istraživati
kamo vodi Seccovo razmišljanje o životu i smrti,
no nisam ni imao vremena pitati jer sam začuo zvono…
Zatvoreno je!
Polako! Kako to misliš „zatvoreno”?
Ljubavi moja! Mislio sam da ne čitaš poruke! Ljubavi!
Mnogo se toga dogodilo. Nisam imao ništa s tim, ali Frka je mrtav.
Kunem se da nisam upleten.
Tartallegre više ne žele novac! Ne znam što je bilo. Rekli su nam…
-Dušo! Stani. -Mislio sam da te više neću vidjeti.
Objasni mi. Ubili su Frku?
Tko to?
-Čekaj, nije li to… -Prestani govoriti.
Još drži nož.
Zaustavljaju ljude. Moramo ići!
Zatvoreno je.
I dalje sam u šoku jer sam vidio tko je držao nož.
Vidio sam, prema rječničkoj definiciji,
ubojicu.
I od svih ljudi koje sam upoznao u životu,
posljednja osoba za koju bih pomislio da će nositi tu titulu
bio je Lorenzo Montini.
Montini…
HITNA POMOĆ 24/7
Mogu li ovdje pričekati?
Možete biti u čekaonici, ali unutra ne možete.
Zašto se ne odete kući odmoriti? Zvat ćemo vas ako se probudi.
Kako se maleni zove?
Giulio.
Zove se Giulio.
Zamisli u kakav smo ga ponor bacili kad je bio sposoban za ovo.
Najprije smo pokušavali riješiti Veprovo sranje, pa moje sranje,
a u međuvremenu on nam je pred očima padao sve dublje i dublje u pakao,
a mi ga nismo ni primijetili.
I na kraju je on postao pakao.
-Zašto je Montini to učinio? -Jesi li čula što sam rekao?
Više ne dugujem Tartallegrama!
Dušo, toliki dugovi ne mogu samo nestati.
Ne znam kako se to dogodilo. Pravo čudo!
Za čuda je zadužena Djevica Marija.
Mi se bavimo poslom.
Kakve on veze ima s tim?
Stvarno ništa ne znaš?
O čemu? Ne razumijem.
Kad su Tartallegre pitali Bengalca tko je sve ovo pokrenuo,
nije ti bilo čudno što nisu tražili novac od Carlita iako je bio posrednik?
Ja sam se to pitao. Mislio sam da su razgovarali s njim,
ali da su pitali od koga je krenulo.
Ne.
Da, ali nedostaje vam dio slagalice. Otišli su k Carlitu.
I rekli su…
Blokirao si nam račun s 99 tisuća i moraš to vratiti.
Vozač si, zar ne?
I što si rekao?
Da, vozač sam, ali nisam taksist.
Vozim samo Don Diega Coccodritta.
Molim?
Napokon neki obrat koji ima smisla
za ovog poluzgodnog Kubanca!
Bravo, scenaristi.
Baš sam se pitao kako Coccodritti nisu upleteni u priču!
Coccodritti su konkurencija Tartallegrama.
Isto se bave dilanjem, lihvarenjem, iznudom…
Malo su kreativniji
jer ih zanimaju i cvjećarnice i autosaloni.
Ali u drugom dijelu grada.
Konkurencija su si, a ne suparnici
jer se poštuju i ne ulaze jedni drugima u teritorij.
Od njih prijateljica Lemurica kupuje travu.
Zato tebe nisu gnjavili.
Nisu htjeli započeti rat.
Rat bi svakako započeo.
Frka je dolazio ovamo svakog dana i ponašao se kao luđak!
Pretukao je Montinija na ulici. Napravio je scenu.
Takva drama privlači policiju i loša je za posao.
Morali smo sklopiti dogovor koji odgovara svima.
Dušo, što si učinila?
Tražila sam da otkupe dug.
Kako to misliš?
Otplatili su ga i kupili naš dug.
Ali što to znači?
Više ne dugujem Tartallegrama, nego Coccodrittima?
Da, malo više, ali s većim rokom otplate.
Što si mislio? Takvi dugovi ne nestaju.
Znaš da te volim, ali pomozi mi da shvatim.
-Što smo dobili s tim? -Jedan mjesec.
Mjesec čega? Kako mi to pomaže?
Mjesec je mjesec.
Imamo mjesec dana roka?
Znam samo da se za jedan mjesec moram vratiti ovamo.
Ako je on s Coccodrittima,
zašto je upleo Bengalca koji radi za Tartallegre?
Koja je poveznica?
To je sve namještaljka u stilu Keysera Sözea?
Predvidjeli su sve poteze, kao domine
i na kraju su Coccodritti kupili dug.
Ne, djeca im zajedno idu u školu.
Carlito je pomislio da bi Aryanovim roditeljima
dobro došlo 2000 eura.
Povlačim sve.
Stvarni je život uvijek loše napisan.
Dosadno.
Barem smo dobili jedan mjesec.
Imamo više vremena da nešto smislimo, pa…
Zero…
Nije ništa rekla, ali u tom spuštenom pogledu vidio sam točku.
Točku koja označava kraj. Bez žalbi i prigovora.
Točka i kraj.
Isprva sam pomislio da je točka kraj svega ovoga.
Da moram to prihvatiti, da je gotovo.
Tek sam mjesecima poslije shvatio da je to bio kraj
ideje koja nas je pratila 40 godina.
Da uvijek možemo biti poput Gooniesa.
Ostati zajedno, držati bandu na okupu…
Dok je banda na okupu, možemo sve.
Čak se i boriti sami protiv svijeta.
Da razjasnimo nešto.
Ti si imao emo trenutak,
a ja sam slavio što je gotovo i što možemo ići.
Zašto su onda one još ovdje?
Ne znam. Kako da ih pitam?
O, Bože, kakav napor!
Oprosti, Sarah, pokušavam biti obazriv…
-Kako da ne! -Daj!
Planirate li u jednom trenutku pomaknuti te svoje nožice prema vratima?
Da, Zero, ne brini se!
Idemo k mojoj mami. Već sam joj rekla, sretna je.
Ali najprije nešto moram obaviti. Doći ću po nju za 20 minuta.
Ako joj nešto želiš reći, ovo ti je posljednja prilika.
Bok.
Ma ona je luda. Stvarno je slušaš?
-Ne znam na što misli. -Kako ne?
Vrijeme je da skočiš. On je mrtav. Sad je tvoj red!
Mislim da nije pravo vrijeme.
Naravno da nije!
Nikad nije pravo vrijeme za takva sranja!
Kako bi trebao „skočiti”? S mosta?
Ovo je ozbiljna stvar.
Moraš ići polako. Veoma polako.
-Upravo tako. -Da!
Počnete izlaziti, vidiš kako ide,
ne zanosiš se potrebom da se sve mora definirati…
A onda, kad se polako navikneš na situaciju,
nakon jedno sedam ili osam godina,
ako sve i dalje bude dobro išlo,
počneš procjenjivati situaciju
i možeš reći: „Izvana se čini kao da smo zaista zajedno.”
To je samo jedan mogući scenarij. Ne odlučuješ o tome unaprijed.
-U tom ste trenutku zajedno. -U tom trenutku prekidate.
Nije li tek počelo?
To je kriza nakon sedam godina. Dotad će jednom od vas biti dosta svega.
Što da joj kažem?
Pravi se glup. Zbij neku šalu.
Neće je biti 20 minuta, Brzo će proći, a onda ide.
Bok.
Ne znam što treba reći u ovakvim situacijama.
Glupo je pitati: „Kako si?”
Ne moraš ništa reći. Ja ti moram zahvaliti na posljednjih nekoliko dana.
Tebi je sigurno bilo grozno,
ali pokazao si mi drukčiji svijet.
Prvi sam put vodila normalan život
s nekim komu je zapravo stalo do mene.
Mislim da sam navikla živjeti s bombom koja bi u svakom trenu mogla eksplodirati.
Žao mi je što ti neki dan nisam rekao da ostaneš.
Nisam te htio otjerati.
Ne idu mi ovakve stvari.
Nije da mi se ne sviđaš, upravo suprotno, ali…
Hej, ne govorim ti ovo jer se želim useliti s tobom.
Osoba s kojom sam bila sedam godina jutros je nasmrt izbodena.
Nije mi sada do veza.
U pravu je.
Stalno zaboravljam da je mrtav.
Nikako da to zapamtim.
Nisam zato to rekla.
To je samo jedna lijepa stvar koju si mi poklonio.
Znam, samo mislim da sam te trebao više zaštititi
ili ti se barem nekako odužiti što si me spasila kad me vani gušio.
Nikada nisam htjela nekoga tko će me štititi, Zero.
Ali sviđali su ti se opasni tipovi koji se znaju tući.
Nisam se mogao s tim natjecati.
Kakav si ti glupan!
Sviđali su mi se ljudi koji su me odabrali i koji su bili sigurni da me žele.
S tobom sam ja sve morala raditi.
Ti se ne izlažeš i ne riskiraš.
Drugi to ne razumiju i moraju riskirati i možda se osramotiti.
Htio sam reći: „Nije istina.
Sve sam planove mijenjao kad bi se ti opet pojavila.”
No Pasanac me potapšao po ramenu i rekao…
Ne odgovaraj! Imaju snimke. Molim vas, tražim stanku u ispitivanju!
Nije važno, Zero.
Nije pravo vrijeme za ovaj razgovor.
Kako je prošlo? Odradila si što si morala?
Da. Potrajalo je jer neki starac nije htio otići.
Stajao je ondje kao da je zaštitnik društvenih pravila.
Iskreno, taj mi je natpis izazivao tjeskobu.
Činio se kao doživotna kazna.
Sad mi se više sviđa.
MOLIM TE, MOŽEMO LI BITI KAO KOMETI ZAUVIJEK?
AUTOCESTA RIMSKA OBILAZNICA
Nakon toga vrijeme kao da je stalo.
Uz telefonske pozive, Smeraldinu braću
i sve što smo rekli bez razmišljanja,
stvarno nitko neće doći i pitati nas koji smo kurac radili?
Ali ne. Nitko nije došao.
Legenda o Frki, o životu ispunjenom barbarstvom
i noćnoj mori barem triju generacija djece,
izgubila se na stranici novina s pogrešnim prezimenom
i u natpisu na zidu.
Isprva sam se naljutio kad sam ga vidio.
Mislio sam: „Vođa, kako da ne!
Netko tko je tukao žene i maltretirao djecu.”
No ulice ovog grada pune su imena državnika i ratnika
koji su bacali bombe na ljude, ubijali obitelji, muškarce, žene, djecu…
I nitko ne skida te ploče.
Bilo bi klasistički da se to odnosi samo na Frku, pa je natpis ostao.
ZBOGOM, MASSIMO VELIKI VOĐO!
I prestali smo razmišljati o tome.
Postao je dio urbanog uređenja.
Znam da to nisi učinio zbog nas.
Ne znam jesi li to učinio zbog sebe ni jesi li imao izbora.
No sad si ondje jer se sudi prema činjenicama, a ne namjerama.
No postoje i druge jednako važne činjenice koje se ne spominju na suđenju.
To što smo ovdje, i mislim to u doslovnom smislu…
To što možemo nastaviti sa svojim životima,
sa svađama, tjeskobom i smijehom, dugujemo tebi.
Plaćaš za nešto što nam je svima omogućilo da nastavimo živjeti.
I ničim to nismo zaslužili, upravo suprotno.
Ništa ti nismo dali ovih godina
i ništa nam nisi dugovao,
a dao si nam sve.
Moja je baka cijeli život zahvaljivala sv. Luciji
jer je vjerovala da joj je spasila život na porodu.
Uvijek je govorila da svatko ima svog sveca na nebu.
„Moraš svakog dana zahvaljivati što si živ i zdrav.”
Nikad je nisam slušao, ali sad mislim da je bila u pravu.
Samo što naš svetac nije na nebu. Upravo suprotno.
Na mjestu je koje najviše sliči paklu.
Kako je?
Dobro je. Bolje nego prošli put. Čak se malo udebljao.
Jeste li mu dali pismo?
Da, bio je sretan i dirnut.
Rekao je da će odgovoriti. Zapisao si adresu, zar ne?
Da, na dnu je.
-Dali ste mu fotografiju? -Da, zahvaljuje ti.
Zbog toga se najviše brinuo.
Zna da ga nije mogao zadržati.
Barem mu je dobro s tobom.
Hvala što si me odvezao iako moraš ići.
Imam vremena. Vraćam se u Rim za tri dana.
Čujemo se kad se vratim?
Dobro, ali polako sa svim tim putovanjima. Moraš se nekad i odmoriti.
Bok, Giulio!
-Mogu li vas nešto pitati? -Reci.
Zašto se pas zove Giulio?
Čudno ime za psa.
Gle.
Na koga te podsjeća?
O, Bože, ne znam.
Na najzgodnijeg političara u talijanskoj povijesti!
Jao ne znam. Rutelli? Bio je zgodan, ali nije se zvao…
Giulio Andreotti!
Premijeru?
Premijeru!
Nisi uvjerio tog idiota, zar ne?
Nije bilo šanse.
A da, ipak ima dijete.
Ne može nestati na tri dana i ostaviti jadnu ženu samu.
Upravo tako.
Da.
To je ta racionalna priča koju smo izgradili oko Secca
da opravdamo njegovo ponašanje.
On se ne izvlači na dijete. To mi govorimo da nam bude prihvatljivije.
RAZLOG: OČINSTVO
Zapravo, ja sam Seccu rekao još nešto, no nisam to htio reći Sari.
Posljednje što sam mu rekao prije pozdrava.
Pomislio sam: „Imamo 40, možda je vrijeme da razgovaramo kao odrasli ljudi.”
Pa sam rekao…
Ti si seronja! To je dijete sve uništilo.
Više ništa ne radimo zajedno. Uništio si naš dvojac.
Odgovorio je jednako zrelo…
Koji kurac hoćeš? Ti si to započeo sa stripovima i Netflixom.
Ti si sve uništio. Moje dijete ništa nije promijenilo!
Nije to rekao sa zamjeranjem ili tugom.
Govorio je svojim standardnim tonom.
No otvorio je pukotinu kroz koju sam vidio posljednjih nekoliko godina
i sve u što sam se upleo zbog posla.
-I dobro i loše. -Kakvo je vrijeme u Kobaneu?
I shvatio sam da Secco nije prisustvovao ničemu.
Kao ni moji ostali stari prijatelji.
Nisam našao ni vremena ni prostora da ih zadržim u životu.
Ili je to moja racionalna priča
koju sam izgradio da opravdam vlastito ponašanje.
Pitao sam se:
„Što je Secco radio kad je živio izvan našeg prijateljstva?”
I odgovor je bio očit.
Sigurno je igrao poker, a očito se i jebao ako ima dijete.
Shvatio sam da se iza tih misli krilo nešto strašno
što je prijetilo srušiti cijeli moj sustav opravdavanja.
Kad vidiš te oblake, stani.
Analiziraj, uđi dublje, razmisli.
Ti oblaci otkrivaju nešto o tebi.
Tako napreduješ.
Kad si dovoljno zreo da pogledaš svoje demone i razgovaraš o njima.
Pa sam skupio hrabrosti i rekao…
Odjebi!
Bravo.
Puši kurac!
I ti i mama!
Još mi nisi ni rekla kako si, jebote.
Dobro sam. Ali nije lako živjeti s mamom.
Uvijek smo blizu toga da završimo u vijestima.
No ostala si čvrsta sa Stellom.
Izgubio sam 50 eura. Kladio sam se da ćete se pomiriti za jedan tjedan.
I ja sam se kladila i izgubila.
Prošlo je šest mjeseci. Prekinula si čaroliju.
Ništa nisam prekinula, Zero.
Mislim da je problem u mojoj glavi.
Nismo razgovarale šest mjeseci, a dio mene misli da nismo prekinule.
Kao da je ovo samo razdoblje u kojem ne razgovaramo.
Kao pauza.
No kad god mi se nešto dogodi,
prva mi je misao da to želim podijeliti s njom.
Mislim da je to normalno.
Je li normalno imati popis u glavi i stalno dodavati događaje jer misliš:
„Kad je vidim sve ću joj reći i neće ništa propustiti?”
Ne znam je li to normalno, ali dobro je što joj se nisi javila.
Svake se noći pogledam u zrcalo i kažem: „Bravo, danas nisi popustila.”
Kao narkomanka.
Ali misao je uvijek prisutna.
Kao aplikacija koja radi u pozadini i kad je ne rabiš.
Znaš li što je najgore?
Ne, ali ovo već zvuči užasno. Ne znam želim li to čuti.
U mojoj glavi sve ovisi o meni.
Mislim da će me čekati ako je jednog dana nazovem.
Kao da nije moguće da je nastavila dalje, našla nekoga, da ima bebu…
Nemojmo razmišljati o tome.
U ovoj joj državi ionako nikad neće dopustiti da posvoji.
Stvarno?
Hvala Bogu na fašistima koji će spriječiti moju bivšu da bude sretna.
Može li pas podnijeti tako dug put?
Pa nije došao pješice!
Kakao je, jeo, a sad će spavati.
Ima svoj život!
Za 20 metara vaše će odredište biti na lijevoj strani.
Hej, pošalji fotku Seccu!
Čekaj, snimam video.
Govno jedno, trebao si doći!
Da, baš će on mrdnuti dupetom.
Dušo, hoćeš li mi donijeti pivo?
Kako je?
Nitko te nije tražio, zar ne?
Svako jutro pomislim da će danas doći po mene
i svake noći mislim kako smo sretni što nisu došli.
Možda bi bilo bolje da dođu jer je ovakav život…
Snimit ću te pa ti to pustiti kad dođu po tebe.
„Možete li se malo pomaknuti dok mu čupate nokte? Moram mu pustiti snimku.”
…bolje da dođu…
Dosta o tome. Što je sa Smeraldom?
Što s njom?
Ma daj!
Tip je u zatvoru da bi se ti mogao poševiti, a ti tratiš priliku!
Ma odjebi!
Ozbiljan si? Nisi je vidio?
Nestala je djevojčica Debora.
Njezin djed Ugo čeka je ispred Joea Spita.
Nestala je djevojčica Debora.
Njezin djed Ugo čeka je ispred Joea Spita.
Giulio!
Prestani stalno napadati druge pse!
Ajme, imaš psa?
Dolazi apokalipsa!
Hej, blesačo!
Giulio! Prestani!
Skočko, prestani!
Jadničak. Čime je zaslužio da mu ti budeš vlasnik?
-Možda je bio Priebke u prošlom životu! -Tko?
Priebke! Nacist! Onaj iz Ardeatinskog masakra!
Kako ne znaš komunističke osnove?
Ne čujem te! Stalno laje!
Kako si?
-Dobro! -Ma idi kvragu!
Ne budi zločest prema njemu. Smirit će se!
Mislio sam na tebe!
Kakav je to odgovor „dobro”? Vrlo arogantno.
Možda ja nisam dobro, a ti me napadaš endorfinima!
Nisi dobro?
Ne znam. Samo kažem.
Onda prihvati endorfine i ne budi davež!
Možda laje jer ne želi biti poput tebe!
Želi ti reći: „Gle, tata, i ja mogu biti davež!”
Ma kakav „tata”? Odvratno!
Dosta. Mislim da je prestao.
Da pokušamo ponovno?
Giulio!
Giulio, dođi!
Hej, Skočko! Prestani!
Nema smisla.
Mrze se!
Ili će se potući ili idemo.
Zašto su u trgovačkom centru, a ne u parku?
Koji ti kurac hoćeš?
Odvedi svoje dijete u park! Izgleda kao Buddha.
-Vidiš kako je lijepo? -Da!
Zašto se ne nađemo bez pasa?
Koja je svrha dogovaranja ako se nikad ne nađemo?
Ovaj put hoćemo, obećavam.
Prazna obećanja.
Rekao sam da obećavam!
Vidjet ćeš. Bit ćeš zadivljena.
-Tata, hoćeš li mi ovo pročitati? -Dušo, tata razgovara o nečem važnom.
Čim mi ujak Zero kaže je li se poševio, stižem.
Što mu čitaš?
Istu knjigu svake večeri.
Kažu da je to normalno, ali kako može biti normalno htjeti čuti istu priču svaki dan?
Kao tretman iz Paklene naranče!
Ili imaš kognitivni problem ili si manijak!
Ti mu pročitaj. Budi jednom ujak.
Tri praščića? Jesi li lud?
Učiš djecu špekulirati nekretninama.
Znaš je?
Da, ali glupa je.
Pametni je praščić u dogovoru s vukom.
Razmisli. Dva hipija žive u kućama od slame i drveta,
vuk im uništi domove i moraju ići k praščiću koji se bavi nekretninama.
On ih posrami jer su potrošili majčin novac,
proda im kuću i polovicu da vuku.
Ne!
Gimmy gradi kamenu kuću jer je oprezan.
Kako da ne! Otvori oči, probudi se!
Dobio je ime po milijarderu Gimmyju Caltagironeu,
seronji koji izbaci na ulicu starca s kućom od balona.
Jesi li došao živjeti ovamo
jer ti je vuk uništio kuću kao i nama?
Jesi li mu ti to ispričao?
Christine je. Poistovjećuje se s pričama o svinjama.
Nedovoljno su zastupljene.
Razumijem. Teško je kad su ti jedini uzori Peppa Praščić i Babe.
I ona iz Muppeta.
Ne spominji je ili ćemo se posvađati.
Uglavnom, ne. Došao sam vas posjetiti ovamo, Bogu iza nogu,
ali imam svoju kuću.
I napravljena je od kamena?
Pomislio sam: „Otkud znam?
Zgrade iz 80-ih vjerojatno su od betona.
Želiš biti geodet kad odrasteš?”
No onda sam shvatio.
Možda nas trogodišnjak gleda kao ostvarene odrasle osobe,
kao što smo mi gledali 40-godišnjake kad smo bili djeca.
Ti su ljudi morali imati kamene kuće jer se činilo da su i sami od kamena.
Možda nas ta naivna mala kobasica
vidi kao nepomične kamene glave s Uskršnjeg otoka.
Koliko će se šokirati kad shvati kakvi smo zaista.
Raštrkani nakon brodoloma.
Više ni ne brojimo one koje smo izgubili putem,
koji su se utopili,
koji su doplivali do obale
i otpuzali do skrovišta u najtamnijem kutku noći, na rubu svemira.
Kuće u kojima živimo nisu od kamena,
ali nisu ni od slame.
Napravljene su od smeća koje smo skupili tijekom godina.
Trulo drvo, lim, ostaci…
Cijelu tu strukturu na okupu drži samo slina i Xanax.
S neotplativim dugovima
i obećanjima koje smo dali i dobili, a koje nitko ne održava.
A unutra smo mi.
Sklupčani i sami
i samo se molimo da nam vuk večeras ne dođe otpuhati vrata.
Je li ti kuća barem od drveta?
Slušaj, ne opterećuj se materijalom, to nije važno.
Najvažnije je živjeti blizu drugih.
Pa kad se zidovi zatresu, tvoja će se kuća osloniti na susjednu.
Ali kraj nas nitko ne živi.
Nije istina, mali.
Ovdje smo.
Ovdje smo čak i kad nas ne vidiš.
Malo se odmaramo, ali poslije ćemo sve popraviti.
Obećavaš?
Rekao sam da obećavam!
Vidjet ćeš, oduševit ćeš se.
Znaš zašto ti ne mogu ništa reći?
Ista sam kao ti. I ja to imam.
Što imaš?
Nije odgovorila, ali znam na što je mislila.
Ono što je uvijek u tebi, duboko u trbuhu.
Čak i kad misliš da si se svega riješio
i da te više ne može povrijediti.
No uvijek se ponovno pojavi i opet te sjebe.
Ubija te tisuću puta tijekom života.
Nada da je ovaj put sve kako treba.
SLADOLED KAD SE VRATIM?
SITNICE KOJE ŽIVOT ZNAČE
ŠALICE
POSUĐE
-Kafić se ponovno otvara? -Vratio se vlasnik?
Novo vodstvo, gospodine.
Prijevod titlova: Iva Matuško