‫"הקדשת שנים, חודשים וימים כדי להתיר פלונטר‬
‫"מתסבוכת העצבים שלך אתה נאחז ותלוי‬
‫"לילות בלי שינה וסימני כרית על הפנים‬
‫"אני מאבד הכול, אפילו את השיער ומנסה לנשום‬
‫"אבל לאן אתה הולך,‬ ‫איפה אתה, תגיד לי לאן תלך‬
‫"תנעל הכול בכספת, לעולם לא תוכל לדעת‬
‫"אבל לאן אתה הולך, לאן תלך עכשיו כש…‬
‫"אתה כבר לא מזהה את עצמך‬
‫"יש מישהו במראה, אבל זה כבר לא אתה‬
‫"אני לא מזהה אותך‬
‫"כמה חיים אתה חי בסתר‬
‫"אני כבר לא מזהה אותך"‬
‫- כסף קטן -‬
‫- טיפול נמרץ, 24/7 -‬
‫הדימום הפנימי נעצר.‬
‫מזל שתפסנו את זה בזמן.‬
‫הרבה פעמים מביאים אותם אלינו‬ ‫כשהם כבר כמעט מתים.‬
‫אנחנו לא יכולים להבטיח כלום‬
‫עד שנסיים לטפל בו ונראה‬ ‫איך הוא יהיה כשיתעורר.‬
‫אבל, היי, לפחות עכשיו אפשר לקוות.‬
‫אומרים שכשסיפור מגיע למערכה האחרונה,‬
‫פשוט יודעים.‬
‫מרגישים את זה באוויר.‬
‫אני לא יודע אם זה נכון.‬ ‫חשבתי שזה נגמר כבר לפני 20 שנים,‬
‫באותו אחר צוהריים באוגוסט‬ ‫כשסוף סוף העמדת הפנים הגדולה הזו הסתיימה.‬
‫מה אתה עושה בשבת אחרי הצוהריים?‬ ‫שנלך לתערוכה של וורהול?‬
‫לא שמתי זין על אנדי וורהול,‬
‫אבל היא נפרדה מהחבר שלה‬ ‫ושוב נפתח אותו חלון זמן‬
‫שבו אני יכול ליזום מהלך,‬ ‫לפני שיקטוף אותה הבא בתור.‬
‫פעם הייתי אומר…‬
‫בטח. אני מת על אנדי וורהול!‬
‫רציתי קעקוע עם קופסת השימורים של המרק.‬
‫והדיוקנאות של מרילין‬ ‫שנראים כמו מוירה אורפיי.‬
‫השתמשתי בהם המון כדי לאונן.‬
‫מבחינתי שיישרף הכול:‬
‫מבחנים, עבודה, תור לרופא, חברים, בחורות…‬
‫כמו כל פעם, הייתי שורף את כל הגשרים‬
‫שמחברים אותי לכבוד העצמי שלי, כדי להגיד…‬
‫ברור שאני פנוי. נלך לאן שבא לך!‬
‫במקום זה, בלעתי 45 צפרדעים ואמרתי…‬
‫נראה לי שיש לי פגישה בשבת.‬
‫זה היה אחד מהדברים הכי קשים שאמרתי בחיים.‬
‫גרוע יותר מהפעם שאמרתי לאימא שלי‬ ‫שאני בעצם לא הולך לאוניברסיטה.‬
‫פשוט הייתי נוסע בתחתית הלוך ושוב‬
‫במשך שמונה שעות כמו פסיכופת.‬
‫כי הרגשתי שהמשפט הזה…‬
‫"יש מצב שאני יוצא עם מישהי…"‬
‫מסמן את הסוף של משהו נפלא‬
‫שמעולם לא קרה.‬
‫אבל בדיוק בגלל זה הוא לא התממש,‬
‫נשאר טהור, וזה אפשרי רק עם דברים‬ ‫שאף פעם לא קורים, או נמשכים זמן קצר מאוד.‬
‫זו הבעיה איתנו, הסמרטוטים.‬
‫כשאנשים מבריזים לנו, מצפצפים עלינו,‬
‫שמים אותנו בתחתית סדר העדיפויות שלהם,‬ ‫ואפילו נמוך יותר…‬
‫מה אני יכולה לעשות? יש לי פילאטיס!‬
‫בקרוב הצגת סוף השנה.‬
‫ו…‬
‫סליחה, מותק, אבל ברביעי בערב‬ ‫משדרים את התוכנית "ראיתם אותם?"‬
‫אל תגיד את השם הזה לשווא!‬
‫אני יודע שאפשר להתווכח‬ ‫על רמת העדיפות של "ראיתם אותם?"‬
‫זו חובתו של כל אזרח!‬
‫אני מבין, אבל אם מזמינים אותך לדייט…‬
‫שתוק. מראים את ההודעות האחרונות של איסוטה.‬
‫היא יצאה לקנות איגואנה‬
‫למאהב בן ה-13 שלה‬
‫שהיא פגשה בטיקטוק,‬
‫אבל היא לא הגיעה לחנות החיות האקזוטיות.‬
‫בכל אופן, כשאחרים משתינים עלינו בקשת,‬
‫אנחנו בסדר עם זה.‬ ‫אנחנו חושבים, "טוב, אולי בפעם הבאה".‬
‫אבל כשאנחנו אלה שצריכים למתוח גבול,‬
‫שצריכים להגיד…‬
‫"לא, מצטער. אני לא יכול."‬
‫להגיד "לא יכול"‬ ‫זה גרוע יותר מלדקור את עצמך.‬
‫זה יוצר אצלך ספק הולך וגדל‬
‫שבעצם זה היה הרגע שלכם להפוך לזוג‬
‫ועכשיו זו אשמתי אם זה לא יקרה.‬
‫ואתחרט על זה במשך כל החיים.‬
‫אבל אולי פתאום התעורר בי כבוד עצמי.‬
‫אולי החום באותו יום ייבש את הסמרטוט שבי.‬
‫אבל גם אמרתי…‬
‫זאת אומרת, אני יוצא עם מישהי.‬
‫בום! הכנסת לה! תנו לי י'! תנו לי ש'!‬
‫יש!‬
‫מה היא תגיד?‬
‫מה אם היא תתחרפן?‬
‫היא תרגיש כאב חד של קנאה,‬
‫ותוכל סוף סוף להגיד לה.‬
‫"את מתחרטת עכשיו, נכון?‬
‫"פספסת את ההזדמנות שלך.‬ ‫החתיך הזה כבר לא פנוי.‬
‫"הוא הצטרף לחוות הרבעה."‬
‫מעולה! אני שמחה בשבילך. ספר לי איך היה.‬
‫לא. היא לא שמה זין.‬
‫אני לא יודע אם היא באמת לא שמה זין.‬
‫תנו לי א'! פ'! ס'! אפס!‬
‫מקיאטו, בבקשה.‬
‫היא בהחלט לא תלשה שערות.‬
‫אבל נראה היה לי שמשהו קטנטן, קשה לזיהוי,‬
‫נסדק גם בה.‬
‫אבל לא הצלחתי לשמוע את צליל השבר,‬
‫כי לדעתה כל דממה מביכה‬
‫צריכה תמיד להתמלא‬
‫בצלילים של מישהו צורח עד שהוא נהיה צרוד.‬
‫- שעון מעורר, נודניק -‬
‫- אין הודעות -‬
‫- המלחמה בין הכוכבים -‬
‫"עדיין עומדים, לא תנצחו אותנו‬
‫"לעולם!"‬
‫למה אתה עושה את זה?‬
‫מאיפה לי לדעת?‬
‫כדי שאם ידקור אותי, שזה לא יחדור, לא?‬
‫עדיף אננס.‬
‫מה זאת אומרת?‬
‫קליפת אננס קשה יותר וגם חוסמת אש.‬
‫אם תשים את זה על הזרוע,‬
‫תוכל לעצור מבער בלי להיכוות.‬
‫לא נראה לי שהקודר יבוא עם מבער.‬
‫אפשר לעבור אצלי. הכנתי שריון מלא.‬
‫הכנת לעצמך שריון מקליפות אננס? למה?‬
‫- שריון אננס -‬
‫מה אם יש אויב ששולט באש?‬
‫איזה אויב?‬ ‫-היי, אני מוכן.‬
‫יש לנו זמן לקפה?‬
‫תקשיבו, אין סיבה שכולנו נלך.‬
‫בואו ננסה להיות הגיוניים. זה לא טיול.‬
‫הכול התחיל בגללי. נראה לך שלא אבוא איתך?‬
‫אמרתי את זה מנימוס,‬
‫אבל אם אתה ספציפית לא היית בא איתי,‬
‫הייתי חושב שאתה חרא, לעזאזל איתך.‬
‫אבל אין צורך שהאחרים יבואו.‬
‫הוא האקס שלי. אני התקשרתי לקרלו ואמיליו.‬
‫אני מעדיפה לבוא‬ ‫כדי לוודא שלא יעשו יותר מדי נזק.‬
‫לגבי זה, רציתי להגיד משהו.‬
‫לא יפתיע אותי לראות כמה אגרופים.‬
‫אבל אני לא רוצה להסתבך במשהו…‬
‫איזה משהו?‬
‫זאת אומרת,‬ ‫הם צריכים להיות משכנעים, מן הסתם.‬
‫אבל הוא צריך להיות מסוגל‬ ‫לספר את הסיפור אחרי זה, לא?‬
‫למי הוא צריך לספר אותו?‬
‫בתיאוריה!‬
‫איך אני אמור להגיד את זה?‬
‫אני לא רוצה להסתבך ברצח!‬
‫אלוהים, דזרו!‬
‫אתם נפגשים בשמונה בבוקר בכיכר.‬ ‫פגישה שקבעתם בהודעת טקסט!‬
‫כשאנשים מחליטים לרצוח,‬
‫הם נוקטים עוד כמה אמצעי זהירות.‬
‫אז את אומרת שהם יופיעו מתישהו,‬
‫אולי לפני שיוציא לי את המעיים כמו דג,‬
‫אבל הם לא יעשו משהו מוגזם?‬
‫דזרו, היום הזה יהיה בעיקר כדי להפחיד‬
‫ואולי לגרום קצת נזק.‬
‫אני באה כדי לוודא‬ ‫שיהיה איזון בין שני הדברים האלה.‬
‫לא ברור למה גם את באה.‬
‫מה אני יכולה להגיד? לפחות תהיה עוד אישה.‬
‫כל הסיפור גם ככה מסריח מפטריארכיה.‬
‫לפחות נוסיף קצת אחוות אחיות‬ ‫לעניין הזה שאני לא מסכימה איתו.‬
‫טוב, אותך אני לא שואל כלום.‬
‫אני רק מקווה שתהיה אש‬ ‫כדי שתצטרך להתנצל לגבי האננס.‬
‫דראקאריס.‬
‫אני זוכר שהלכנו הרבה ברגל.‬
‫הלב שלי דפק,‬
‫והארמדילו לא הפסיק לחזור‬
‫על הספק המציק שעבר לי בראש.‬
‫מה אם קרלו ואמיליו לא יגיעו?‬
‫מה אם הם לא יתעוררו בזמן?‬
‫תגיעו ותמצאו את הקודר.‬ ‫מה תעשו? מה אם יש לו סכין?‬
‫נו. אני גם ככה בחרדות.‬
‫בגלל זה הדבקתי את כל המגזינים.‬
‫מה שתגיד. אפילו אננס לא יעזור.‬
‫הוא מכוון גבוה. הוא דוקר אותך…‬
‫בגרון, בחזה. זה כואב.‬
‫אמרת שבטוח יותר שהקודר ידקור אותי‬
‫כי הוא דוקר בצורה סבירה.‬
‫כן, אבל זה היה קודם.‬
‫תסתכל על זה מנקודת מבטו.‬
‫ריססתם לו על הפרצוף. שברתם לו את האף.‬
‫זיינת את הבחורה שלו.‬ ‫-לא זיינתי אף אחת!‬
‫מה שקובע זה מה שנדמה לו.‬
‫אפילו פיטרו אותו מהעסק המשפחתי שעבד בו.‬
‫מסכן.‬
‫אני לא מגן עליו.‬
‫אבל אם תחשוב על זה ככה,‬ ‫אם ידקור אותך, מה תוכל להגיד?‬
‫אין לי כוח להתווכח,‬
‫ואני מתרכז בדבר היחיד שמנחם אותי.‬
‫אני אומר לכם, זה שנוי במחלוקת.‬
‫אני לא רוצה למות לבד.‬
‫אולי תגידו,‬ ‫"בטח, אף אחד לא רוצה למות לבד".‬
‫אבל אני לא מתכוון שאני רוצה‬ ‫שהיקרים לי יחזיקו לי את היד וכל זה.‬
‫אני לא רוצה להיות היחיד.‬
‫זאת אומרת, אני רוצה שכולם ימותו איתי.‬
‫- כאן טמון דזרוקלקרה -‬
‫המחשבה שאני אמות והם ימשיכו לחיות,‬
‫ואלף דברים יקרו.‬
‫הם יראו איך משכפלים דינוזאורים,‬ ‫פלישת חייזרים,‬
‫החבר'ה מ"דזנזארה"‬ ‫יתחננו לכסף בתוכנית ריאליטי.‬
‫כל הדברים שחיכיתי להם כל החיים,‬
‫ואני אהיה היחיד שלא יהיה שם.‬
‫בכל אופן, זה לא שהם ראויים לזה יותר ממני.‬
‫הלוואי שסוף העולם יגיע כשאמות.‬
‫כשהלב שלי יפעם בפעם האחרונה,‬
‫שמטאור יפגע בכדור הארץ‬ ‫וימחק את כל צורות החיים.‬
‫ככה נהיה תיקו ולא ארגיש ממורמר.‬
‫אבל אני מבין שזו מחשבה מגלומנית ואנוכית.‬
‫אני לא משוגע. אני יודע‬ ‫שאני לא יכול להציב דרישות לכל האנושות.‬
‫אז אסתפק בזה שהחברים שלי ימותו.‬
‫בזמן שחשבתי‬ ‫למי יש את הסיכוי הכי טוב למות יחד איתי,‬
‫שמתי לב שעוברות המון ניידות משטרה, וחשבתי,‬
‫"מה לעזאזל קורה היום?"‬
‫אז ראיתי שכולן בדרך לכיכר, ואמרתי…‬
‫זמרלדה, את חושבת שהאחים שלך כבר סיימו?‬
‫היא לא ענתה. היא התחילה לרוץ, ורצנו אחריה.‬
‫אבל הכול היה חסום.‬
‫היו המון אנשים וכולם שאלו,‬
‫"מה קרה?"‬
‫התחלתי להילחץ כי חשבתי,‬
‫"מה השניים האלה פאקינג עשו? הם הרגו אותו?"‬
‫או ההפך. הוא הרג אותם!‬
‫הם בטח באו מלאי ביטחון ושחצנים,‬
‫והוא דקר אותם.‬
‫או שסקו צדק,‬
‫והוא באמת הגיע עם מבער.‬
‫זה היה הריח השרוף!‬
‫אבל אז הסתכלתי,‬
‫והם היו שם, עם הבעת פנים שעשתה לי צמרמורת.‬
‫המבטים שלנו הצטלבו לשנייה,‬
‫וקרלו עשה את המחווה האוניברסלית של,‬ ‫"בואו נעוף מפה".‬
‫למה? הם הרגו אותו?‬
‫הם נעלמו. לא ראיתי את זמרלדה,‬
‫וחשבתי, "לאן היא נעלמה?"‬
‫אולי היא חכמה יותר מאיתנו וברחה‬ ‫כי זה הדבר היחיד שאפשר היה לעשות!‬
‫אבל לא.‬
‫באמת, לא בא לי לעשות את הקולות פה,‬
‫כי הדם שלי עדיין קופא כשאני נזכר ברגע הזה.‬
‫נראה לי שהוא מת.‬
‫דזרו, בוא נלך.‬
‫היי, בוא נלך!‬
‫זמרלדה שם.‬
‫שלח לה הודעה. תגיד לה שאנחנו בבית הקפה.‬
‫אי אפשר להשאיר אותה…‬
‫נו, צריך ללכת מפה!‬
‫הייתי בחצי טראנס,‬ ‫אז קשה לי להגיד מה עבר לי בראש.‬
‫תיזהר!‬ ‫-לפחות תגיד סליחה!‬
‫הרגשתי שאני משתגע וחייב להשתלט על עצמי,‬
‫אז חשבתי, "אחזיר הכול למקום לפי הסדר.‬
‫"כאילו זו נתיחת גופה."‬
‫אפתח את הראש,‬
‫אוציא את כל המחשבות ואניח אותן על השולחן.‬
‫טוב, נתחיל.‬
‫הדבר הראשון הוא תחושה נוראית.‬
‫הקלה.‬
‫אני יודע שזה לא נחמד.‬
‫שוכב שם מישהו בשלולית דם,‬
‫ואני לא מרגיש שאני מצטער.‬
‫זה כמו לשאול את פרודו‬ ‫אם הוא עצוב שסאורון מת.‬
‫מה אני יכול להגיד?‬
‫הוא ניסה להרוג אותי לאורך שלושה סרטים.‬
‫אני אמור לבכות עליו?‬ ‫"מסכן, הוא תמיד היה מנומס."‬
‫חמדתי!‬
‫היי! לא אצלם ריקוד לטיקטוק,‬
‫אבל אני לא יכול להעמיד פנים‬ ‫שאני מתאבל. די!‬
‫ויש פחד.‬
‫המון פחד.‬
‫מוות.‬
‫הדבר הכי מפחיד בעולם.‬
‫אפילו מוות טבעי נראה כמו משהו רחוק,‬
‫שהוא לא חלק מהחיים שלנו.‬
‫אנחנו כמעט אף פעם לא חושבים עליו.‬
‫אלא כשהוא קורה.‬
‫אבל מוות אלים,‬
‫להידקר למוות…‬
‫אתה תמיד חושב שזה בכלל לא קשור לעולם שלך.‬
‫אבל זה ממש קרוב, במרחק כמה מטרים.‬
‫על הגוף הזה שעדיין יש לו ריח שלך‬
‫ולך יש ריח שלו.‬
‫החלפתם אטומים, מולקולות, זיעה…‬
‫נדמה לך שזה משחק?‬
‫ועכשיו הוא שם, מת,‬
‫מנוקב עם ברזל חד‬
‫ששיסע אותו שוב ושוב.‬
‫ויש רגש שאני מתבייש בו.‬
‫אני אפילו לא רוצה להגיד מהו.‬
‫זה מה שהרגשתי כשראיתי את זמרלדה נואשת.‬
‫חלק קטנטן בי חשב…‬
‫על מה את בוכה?‬
‫כל הזמן אמרת שהרביץ לך, שהוא חרא,‬
‫ועכשיו את בוכה‬ ‫כאילו דרק מ"האנטומיה של גריי" מת.‬
‫בחייך. די!‬
‫אני יודע, מבחינה הגיונית,‬ ‫שהתשובה היא שמי שהיה מפלצת עבורי‬
‫היה הרבה דברים אחרים עבורה.‬
‫היא חלקה איתו שבע שנים.‬
‫זה מובן שהיא תהיה נסערת‬ ‫כשהיא רואה אותו מבותר.‬
‫ברור שזה מובן, ממש חידשת!‬
‫תודה על השיעור המאלף, ג'ימיני קריקט.‬
‫זה עדיין מעצבן אותי‬ ‫שהיא בוכה בגלל האפס הזה.‬
‫זה בסדר, או שאני צריך לבקש רשות?‬
‫היי, אידיוט, רוצה משקה קל?‬
‫תקשיבו, אני אפילו לא יודע אם זה באמת קרה.‬
‫נראה לי שכן. זה כבר בחדשות של רומא.‬
‫מה עם זמרלדה?‬
‫התקשרתי אליה, אבל היא לא עונה.‬
‫אני עדיין לא מבין איך כולכם כל כך רגועים.‬
‫לדעתי זה היה הדבר הנכון.‬
‫איך זה היה הדבר הנכון?‬
‫אדם מת. אפילו אם זה עניין של השלכות…‬
‫הוא היה מת מתישהו. אין טעם לדחות דברים.‬
‫באמת, לא היה לי חשק לבדוק‬
‫לאן יכול להוביל ההיגיון של סקו‬ ‫לגבי חיים ומוות,‬
‫אבל לא היה לי זמן לשאול‬ ‫כי שמעתי את הפעמון…‬
‫סגור!‬
‫תירגע! מה זאת אומרת, "סגור"?‬
‫אהובה שלי! חשבתי שלא קראת את ההודעות שלי!‬
‫אהובה שלי!‬
‫קרו המון דברים.‬
‫לא היה לי קשר לזה, אבל הקודר מת.‬
‫אני נשבע שלא היה לי קשר לזה.‬
‫כנופיית טרטלגרה כבר לא רוצים את הכסף!‬
‫אני לא יודע מה קרה. אמרו לנו…‬
‫מותק! מותק, רגע. עצור.‬
‫סליחה. חשבתי שלא אראה אותך שוב.‬
‫תסביר לי. מה זאת אומרת, הם הרגו את הקודר?‬
‫מי עשה את זה?‬
‫רגע, זה לא…‬ ‫-תפסיק לדבר.‬
‫הוא עדיין מחזיק בסכין.‬
‫הם עוצרים אנשים. צריך ללכת!‬
‫סגור פה.‬
‫אני עדיין בכזה הלם‬
‫כי ראיתי מי החזיק בסכין.‬
‫זאת אומרת,‬ ‫ראיתי, לפי ההגדרה המילונית של המילה,‬
‫את הרוצח.‬
‫ומכל האנשים שפגשתי בחיים,‬
‫האחרון שהייתי חושב‬
‫שיוכל להפוך לרוצח‬
‫היה לורנצו מונטיני.‬
‫מונטיני…‬
‫- טיפול נמרץ 24/7 -‬
‫אני יכול לחכות פה?‬
‫אתה יכול לחכות בחדר ההמתנה,‬ ‫אבל אני לא יכולה להכניס אותך.‬
‫למה שלא תלך הביתה לנוח?‬
‫נתקשר אליך אם הוא יתעורר.‬
‫איך קוראים לחמוד?‬
‫ג'וליו.‬
‫קוראים לו ג'וליו.‬
‫תחשבו על התהום שהשלכנו אותו אליה‬
‫כדי לגרום לו לעשות את זה.‬
‫כולנו ניסינו לפתור קודם‬ ‫את הבלגן של חזיר בר,‬
‫ואז את הבלגן שלי,‬
‫ובינתיים הוא היה מול הפנים שלנו,‬
‫מתדרדר עוד ועוד לגיהינום,‬ ‫ואנחנו כאילו לא יכולנו לראות אותו.‬
‫ובסוף, הוא עצמו הפך לגיהינום.‬
‫אבל למה מונטיני עשה את זה?‬
‫מותק, שמעת מה אמרתי?‬
‫החוב לטרטלגרה נמחק!‬
‫מותק, חובות בגודל כזה לא סתם נעלמים.‬
‫אני לא יודע איך זה קרה. זה כמו נס!‬
‫הבתולה מרים עושה "מילגרוס".‬
‫אנחנו עושים עסקים.‬
‫סליחה, אבל… איך הוא קשור לזה?‬
‫באמת לא ידעת כלום?‬
‫על מה? אני לא מבין.‬
‫באמת לא תהית,‬
‫כשכנופיית טרטלגרה‬ ‫שאלו את הבנגלי מי גרם לכל הבלגן,‬
‫למה אף אחד לא חשב לבקש מקרליטו את הכסף,‬
‫כי הוא היה המתווך?‬
‫בעצם אני תהיתי. חשבתי שדיברו איתו,‬
‫אבל אכפת להם רק איפה זה התחיל.‬
‫לא.‬
‫זאת אומרת, כן, אבל חסר לך פרט.‬
‫ הם באמת פנו לקרליטו.‬
‫והם אמרו…‬
‫בגללך חסמו לנו 99 אלף,‬ ‫אתה צריך להחזיר לנו את זה.‬
‫אתה נהג, נכון?‬
‫ומה אמרת?‬
‫אמרתי כן, אני נהג,‬ ‫אבל "נו" שירות לימוזינות.‬
‫אני מסיע רק את דון דייגו קוקודריטו.‬
‫הא?‬
‫אה! סוף סוף, טוויסט הגיוני בעלילה‬
‫מגיע מהבריון הקובני הלא ברור הזה!‬
‫כל הכבוד, תסריטאים.‬
‫תהיתי למה כנופיית קוקודריטו‬ ‫לא קשורים לסיפור הזה!‬
‫- קוקודריטו -‬
‫קוקודריטו הם המתחרים של טרטלגרה.‬
‫הם עוסקים באותם דברים:‬ ‫סמים, שוק אפור, סחיטה…‬
‫הם קצת יותר יצירתיים‬
‫כי גם יש להם חנויות פרחים וסוכנויות רכב.‬
‫אבל באזור הזה של העיר.‬
‫הם מתחרים ולא יריבים‬
‫כי הם תמיד מכבדים‬
‫ולא פולשים לאזור אחד של השני.‬
‫מהם חברה למורית קונה חשיש, למשל.‬
‫אז בגלל זה הם לא הציקו לך.‬
‫הם לא רצו להתחיל מלחמת כנופיות.‬
‫המלחמה עמדה להתחיל בכל מקרה.‬
‫הקודר הגיע לפה כל יום, התנהג כמו משוגע!‬
‫הוא הרביץ למונטיני ברחוב. עשה סצנה שלמה.‬
‫בלגן כזה מושך משטרה, וזה רע לעסקים.‬
‫אז היינו צריכים‬ ‫לעשות עסקה שתעבוד בשביל "טודוס".‬
‫מותק, מה עשית?‬
‫שכנעתי אותם לקנות את החוב.‬
‫מה זאת אומרת?‬
‫הם שילמו אותו וקנו את החוב שלנו.‬
‫מה זה אומר?‬
‫אני כבר לא חייב לטרטלגרה,‬ ‫אבל חייב לקוקודריטו?‬
‫כן. קצת יותר, אבל קצת פחות דחוף.‬
‫מה חשבת? חובות כאלה לא סתם נעלמים.‬
‫אני אוהב אותך,‬ ‫את יודעת, אבל עזרי לי להבין.‬
‫מה הרווחנו מזה?‬ ‫-חודש.‬
‫חודש של מה? מה אני אמור לעשות עם חודש?‬
‫חודש הוא חודש.‬
‫אז יש לנו תוספת של חודש?‬
‫אני רק יודע‬ ‫שבעוד חודש אני צריך לחזור "אקי".‬
‫אבל אם הוא עם כנופיית קוקודריטו,‬
‫למה הוא עירב את הבנגלי‬ ‫שהיה איש קש של כנופיית טרטלגרה?‬
‫מה הקשר ביניהם?‬
‫הכול היה עקיצה בסגנון "קייזר סוזה", נכון?‬
‫הם חזו מראש את כל המהלכים, כמו דומינו,‬
‫כשבסוף כנופיית קוקודריטו קונה את החוב.‬
‫לא, הילדים שלהם לומדים יחד.‬
‫קרליטו חשב שלא יזיק להורים של אריאן‬ ‫להרוויח 2,000 אירו.‬
‫אני חוזר בי.‬
‫החיים האמיתיים תמיד נראים כמו תסריט גרוע.‬
‫מרושל.‬
‫טוב, לפחות הרווחנו חודש.‬
‫יש לנו קצת יותר זמן לחשוב על משהו,‬ ‫אז לפחות…‬
‫דזרו…‬
‫היא לא אמרה כלום,‬ ‫אבל המבט המושפל שלה היה כמו סימן נקודה.‬
‫נקודה שמבהירה שזה הסוף. בלי שאלות ותהיות.‬
‫נקודה, וזהו.‬
‫בהתחלה חשבתי שהנקודה ההיא‬ ‫היא הסוף של כל הסיפור.‬
‫שאני חייב לקבל את זה. זה גמור.‬
‫רק אחרי חודשים קלטתי שזה בעצם הסוף‬
‫של הרעיון שליווה אותנו 40 שנים.‬
‫שתמיד נוכל להיות כמו "הגוניס".‬
‫להישאר יחד. חבורה מאוחדת…‬
‫כל עוד החבר'ה יחד, הכול אפשרי.‬
‫אפילו להתמודד בעצמנו מול העולם.‬
‫שאני אבין.‬
‫עליך עבר רגע "אימו"‬
‫ואני חגגתי את זה שכולנו עפים משם.‬
‫למה הן עוד פה? למה?‬
‫לא יודע. איך לשאול אותן?‬
‫אלוהים, איזו באסה.‬
‫סליחה, שרה. אני מנסה להיות רגיש…‬
‫רגיש בתחת שלי.‬ ‫-די!‬
‫אתן מתכוונות להזיז‬
‫את הרגליים הקטנות שלכן לכיוון הדלת מתישהו?‬
‫כן, דזרו, אל תדאג!‬
‫נלך אל אימא שלי. כבר אמרתי לה. היא שמחה.‬
‫אבל אני צריכה לעשות משהו קודם.‬
‫אבוא לאסוף אותה בעוד 20 דקות.‬
‫אם אתה רוצה להגיד לה משהו,‬ ‫זו ההזדמנות האחרונה שלך.‬
‫ביי.‬
‫לא, היא משוגעת. אתה באמת מקשיב לה?‬
‫אני לא מבין למה היא התכוונה.‬ ‫-מה אתה חושב?‬
‫קפוץ על ההזדמנות. הוא מת.‬
‫עכשיו תורך!‬
‫לא נראה לי שזה הזמן המתאים.‬
‫ברור שלא!‬
‫אף פעם אין זמן מתאים לחרא כזה!‬
‫מה זה אומר, "לקפוץ"? מה זה, גשר אריצ'ה?‬
‫אלה עניינים רציניים.‬
‫אתה חייב להתקדם לאט. לאט מאוד!‬
‫בדיוק.‬ ‫-כן!‬
‫צאו לדייטים, תראו איך הולך,‬
‫אל תיסחפו עם הצורך להדביק לזה הגדרה…‬
‫ואז, לאט, כשתתרגלו למצב,‬
‫אחרי שיהיו לכם שבע או שמונה שנים להתרגל,‬
‫אם הכול עדיין ילך טוב, באותה נקודה‬
‫תוכלו לשקול את המצב‬
‫ולהגיד, "במבט מבחוץ,‬ ‫זה באמת נראה כאילו אנחנו זוג".‬
‫אבל זה תקציר העניינים.‬ ‫אי אפשר לתכנן את זה מראש.‬
‫באותה נקודה, אתם זוג.‬
‫ובאותה נקודה, אתם נפרדים.‬
‫אבל זה לא בדיוק התחיל?‬
‫לא, זו מועקת שבע השנים.‬
‫בשלב הזה לאחד מכם נמאס.‬
‫מה להגיד לה?‬
‫לך, שחק אותה טיפש. ספר איזו בדיחה.‬
‫היא אמרה 20 דקות.‬ ‫זה יעבור מהר, והיא תעוף מפה.‬
‫היי.‬
‫אני לא יודע מה להגיד במצבים כאלה.‬
‫"מה שלומך" נראה מטומטם.‬
‫אתה לא צריך להגיד כלום.‬
‫אני זו שצריכה להודות לך על הימים האחרונים.‬
‫הם בטח היו נוראיים בשבילך,‬
‫אבל הראית לי עולם אחר.‬
‫לראשונה חייתי חיים נורמליים‬
‫עם מישהו שבאמת אכפת לו ממני.‬
‫נראה לי שהתרגלתי‬
‫לחיות לצד סיר לחץ‬
‫שיכול להתפוצץ בכל רגע.‬
‫כן, סליחה שלא הצעתי לך להישאר באותו יום.‬
‫לא רציתי לגרש אותך.‬
‫אני לא טוב בזה.‬
‫זה לא שאני לא מחבב אותך, להפך. אבל אני…‬
‫היי, אני לא אומרת את זה‬ ‫כי אני רוצה לגור איתך, טוב?‬
‫האדם שחייתי איתו במשך שבע שנים‬ ‫נדקר למוות הבוקר.‬
‫אין לי ממש חשק להשתקע.‬
‫היא צודקת.‬
‫כל היום אני שוכח שהוא מת.‬
‫אני לא מצליח לקלוט את זה.‬
‫לא בגלל זה אמרתי את זה.‬
‫זה פשוט היה משהו נחמד שנתת לי.‬
‫אני יודע. אני פשוט מרגיש‬ ‫שהייתי צריך להגן עלייך יותר,‬
‫או לעשות משהו בתמורה,‬
‫כי הצלת אותי כשהוא חנק אותי בחוץ.‬
‫בחיים לא רציתי מישהו שיגן עליי, דזרו.‬
‫אבל אהבת את הקשוחים שיודעים ללכת מכות.‬
‫בואי לא נשלה את עצמנו.‬
‫אף פעם לא אוכל להתחרות בזה.‬
‫אתה כזה אידיוט!‬
‫אהבתי אנשים שבחרו בי,‬
‫שהיו בטוחים שהם רוצים אותי.‬
‫איתך, תמיד הייתי צריכה לעשות הכול.‬
‫אף פעם לא לקחת סיכון.‬
‫האחרים לא מבינים‬
‫וצריכים להסתכן בזה שיעשו מעצמם צחוק.‬
‫רציתי להגיד, "זה לא נכון,‬
‫"תמיד הייתי מוכן לשנות את כל התוכניות שלי‬ ‫כשצצת מחדש",‬
‫אבל הרגשתי שארמדילו‬
‫טופח לי על הכתף ואומר…‬
‫יש להם תיעוד וידאו.‬
‫סליחה, אני מבקש הפסקה בחקירה!‬
‫זה לא משנה, דזרו.‬
‫זה לא היה הרגע המתאים לדבר על זה.‬
‫איך הלך? עשית מה שהיית צריכה לעשות?‬
‫כן, לקח לי זמן‬ ‫כי היה איזה זקן שלא רצה לעזוב.‬
‫הוא פשוט נשאר שם,‬ ‫כאילו הוא אחראי על התנהגות נאותה.‬
‫הגרפיטי הזה תמיד קצת הלחיץ אותי,‬ ‫למען האמת.‬
‫זה היה כמו מאסר עולם.‬
‫עכשיו זה מוצא חן בעיניי יותר.‬
‫- אפשר בבקשה להיות כמו כוכבי שביט…‬ ‫לנצח? -‬
‫- כביש הטבעת של רומא -‬
‫הימים שאחרי המקרה היו מוזרים, ריחפו בזמן.‬
‫עם התיעוד מהטלפון,‬
‫האחים של זמרלדה‬
‫וכל הדברים שאמרנו בחוסר זהירות,‬
‫באמת אף אחד לא יבוא לשאול אותנו‬ ‫מה לעזאזל עשינו?‬
‫אבל לא. אף אחד לא בא.‬
‫האגדה של הקודר, חיים שלמים של ברבריות,‬
‫הסיוט של שלושה דורות לפחות של ילדים,‬
‫מתויק כמו דף במדור חדשות רומא,‬ ‫עם טעות בשם המשפחה‬
‫וגרפיטי עקום על הקיר.‬
‫בהתחלה, כשעברתי ליד זה, זה הכעיס אותי.‬
‫חשבתי, "מנהיג, כן, בטח!‬
‫"אדם שהרביץ לבחורות והתעמר בילדים."‬
‫אבל שמות הרחובות בעיר הזו‬
‫מלאים במדינאים ולוחמים‬
‫שהטילו פצצות על בני אדם,‬
‫הרגו משפחות, גברים, נשים, ילדים…‬
‫אף אחד לא מוריד את השלטים שלהם.‬
‫זה היה קצת מתנשא‬ ‫אם ההתנגדות הזו הייתה חלה רק על הקודר,‬
‫אז השארנו גם את הגרפיטי.‬
‫בסופו של דבר, הפסקנו לחשוב על זה.‬
‫זה הפך לחלק מהמראה האורבני.‬
‫אני יודע שלא עשית את זה בשבילנו.‬
‫אני לא יודע אם עשית את זה בשביל עצמך.‬ ‫אני לא יודע אם הייתה לך ברירה.‬
‫אבל אם אתה שם עכשיו,‬
‫זה בגלל ששופטים לפי עובדות, ולא כוונות.‬
‫אבל יש עובדות אחרות‬
‫שהן חשובות באותה מידה,‬ ‫אפילו אם לא דנים לגביהן במשפט.‬
‫למשל, אם אנחנו פה, מילולית, כלומר…‬
‫אם אנחנו יכולים להמשיך עם החיים שלנו,‬
‫עם הריבים שלנו, החרדות שלנו, הצחוק שלנו,‬
‫זה הודות לך.‬
‫אתה משלם מחיר על משהו שמאפשר לכולנו‬
‫להמשיך לחיות.‬
‫ולא עשינו כלום כדי להיות ראויים לזה,‬ ‫בדיוק להפך,‬
‫לא נתנו לך כלום כל השנים האלה,‬
‫ולא היית חייב לנו כלום.‬
‫אבל נתת לנו הכול.‬
‫סבתא שלי כל החיים הודתה לקדושה לוצ'יה,‬
‫שהיא האמינה שהצילה אותה כשגססה בזמן לידה.‬
‫"לכל אחד מאיתנו יש קדוש בגן עדן",‬ ‫היא תמיד אמרה.‬
‫"צריך להודות להם כל יום שאתה בריא ושלם."‬
‫מעולם לא הקשבתי לה,‬ ‫אבל עכשיו אני חושב שהיא צדקה.‬
‫אבל הקדוש שלנו לא בגן עדן. להפך.‬
‫הוא במקום בעולם הזה שהכי דומה לגיהינום.‬
‫מה שלומו?‬
‫הוא בסדר. טוב יותר מהפעם הקודמת.‬ ‫הוא אפילו עלה קצת במשקל.‬
‫נתנו לו את המכתב?‬
‫כן, הוא שמח. זה ריגש אותו.‬
‫הוא אמר שיכתוב חזרה.‬ ‫רשמת את הכתובת שלך, נכון?‬
‫כן, היא בתחתית.‬
‫נתת לו את התמונה?‬
‫כן, הוא מודה לך.‬
‫זה מה שהכי הדאיג אותו.‬
‫הוא יודע שאני לא יכולה לטפל בו בעצמי.‬
‫לפחות הוא בסדר איתך.‬
‫תודה שלקחת אותי, למרות שאתה נוסע.‬
‫לא, יש לי זמן.‬
‫לא ייקח לי הרבה זמן.‬ ‫אחזור לרומא בעוד שלושה ימים.‬
‫שנדבר כשאחזור?‬
‫טוב. אבל תיזהר עם כל הנסיעות האלה.‬
‫תנוח קצת לפעמים.‬
‫ביי, ג'וליו!‬
‫סליחה, אני יכול לשאול משהו?‬ ‫-בטח.‬
‫למה קוראים לכלב ג'וליו?‬
‫זה שם מוזר בשביל כלב.‬
‫תסתכל.‬
‫את מי הוא מזכיר לך?‬
‫אוי, אני לא יודע.‬
‫הפוליטיקאי הכי נאה בהיסטוריה של איטליה!‬
‫לא יודע. מי? רוטלי?‬ ‫הוא היה חתיך, אבל השם שלו לא היה…‬
‫ג'וליו אנדראוטי!‬
‫אדוני הנשיא?‬
‫אדוני הנשיא!‬
‫לא שכנעת את האידיוט, נכון?‬
‫לא היה סיכוי.‬
‫טוב, יש לו ילד.‬
‫הוא לא יכול להיעלם לשלושה ימים‬ ‫ולהשאיר אותו עם האישה המסכנה הזו.‬
‫כן, בדיוק.‬
‫נכון.‬
‫זה היה הנרטיב הרציונלי הכללי,‬
‫זה שיצרנו סביב סקו‬
‫כדי להצדיק את ההתנהגות שלו.‬
‫הוא לא חופר על זה שיש לו ילד.‬
‫זה מה שאנחנו אומרים‬ ‫כדי שיהיה לנו קל יותר לקבל את זה.‬
‫אבל בעצם, אמרתי עוד משהו לסקו.‬
‫אבל לא רציתי להגיד לשרה.‬ ‫זה היה הדבר האחרון שאמרתי לפני שהלכתי.‬
‫חשבתי, "אנחנו בני 40,‬
‫"אולי הגיע הזמן לדבר בפתיחות‬ ‫כמו שני אנשים בוגרים."‬
‫אז אמרתי את זה.‬
‫אתה חתיכת חרא!‬
‫הקטע עם הילד הרס הכול.‬
‫אנחנו כבר לא יכולים לעשות דברים יחד.‬ ‫בעצם הרגת את הצמד שלנו.‬
‫הוא ענה באותה מידת בגרות.‬
‫מה אתה פאקינג רוצה?‬
‫אתה התחלת, עם הקומיקס ונטפליקס.‬
‫אתה זה שהרג את הצמד.‬
‫זה שיש לי ילד לא שינה כלום!‬
‫חשוב לציין‬ ‫שהוא לא אמר את זה בטון של כעס או עצב.‬
‫זה היה הטון המתכתי הרגיל של סקו.‬
‫אבל לשנייה זה פער סדק קטנטן,‬
‫ודרכו ראיתי את השנים האחרונות,‬
‫כל מערבולת העבודה שנשאבתי לתוכה.‬
‫לטוב ולרע.‬ ‫-איך היה מזג האוויר בקובאנה?‬
‫והבנתי שסקו בעצם אף פעם לא היה שם איתי.‬
‫אף אחד מהחברים הוותיקים שלי לא היה שם.‬
‫כי לא מצאתי את הזמן או המרחב‬ ‫להשאיר אותם בחיים שלי.‬
‫או אולי זה הנרטיב הרציונלי הכללי שלי,‬
‫שיצרתי כדי להצדיק את ההתנהגות שלי.‬
‫וגם תהיתי,‬
‫"מה סקו עשה כשחי מחוץ לחברות שלנו?"‬
‫וגם אם התשובה בבירור הייתה,‬
‫"הוא שיחק פוקר,‬ ‫הוא בטח גם עשה סקס אם נולד לו ילד",‬
‫קלטתי שהיה משהו נורא‬
‫בבסיס של כל המחשבות האלה‬
‫שאיים לסחוף‬
‫את כל המנגנון שמצדיק את הכול.‬
‫כשאתה רואה את העננים האלה, עצור.‬
‫תנתח, תעמיק, תביט פנימה.‬
‫כי העננים האלה חושפים משהו לגביך.‬
‫ככה מתפתחים.‬
‫כשאתה בוגר מספיק להביט לשדים שלך בפנים‬
‫ולדבר עליהם עם אחרים.‬
‫בגלל זה אזרתי את האומץ ו…‬
‫טוב, תזדיין!‬
‫כל הכבוד.‬
‫ תמצוץ לי!‬
‫אתה ואימא שלך.‬
‫עם כל זה עדיין לא אמרת לי בכלל מה שלומך.‬
‫אני בסדר.‬
‫אבל לא קל לגור עם אימא שלי.‬
‫לא חסר הרבה שנופיע בחדשות.‬
‫אבל עמדת על שלך עם סטלה.‬
‫את יודעת שהפסדתי 50 אירו?‬
‫התערבתי שתוך שבוע תחזרו.‬
‫גם אני הפסדתי. גם אני התערבתי.‬
‫טוב, עברו שישה חודשים. הסרת את הכישוף.‬
‫לא הסרתי כלום, דזרו.‬
‫נראה לי שהבעיה היא בראש שלי.‬
‫לא דיברנו שישה חודשים,‬
‫אבל זה כאילו חלק ממני לא חושב שנפרדנו.‬
‫כאילו זו סתם תקופה שאנחנו לא מדברות,‬
‫כמו הפסקה.‬
‫אבל בכל פעם שקורה לי משהו,‬
‫המחשבה הראשונה שלי‬ ‫היא שאני רוצה לספר לה על זה.‬
‫נראה לי שזה נורמלי בהתחלה.‬
‫זה נורמלי לנהל רשימה בראש‬
‫ולעדכן אותה עם כל מה שקורה‬
‫כדי שכשאראה אותה שוב, אוכל לספר לה הכול,‬
‫וככה היא לא תפספס כלום?‬
‫אני לא יודע אם זה נורמלי,‬ ‫אבל את מצליחה להימנע מליצור איתה קשר.‬
‫כל לילה אני מסתכלת בעצמי במראה ואומרת,‬
‫"כל הכבוד, לא נפלת לזה היום."‬
‫כמו מכורה.‬
‫אבל המחשבה הזו תמיד שם.‬
‫זה כמו אפליקציה שפועלת ברקע‬ ‫גם אם אתה לא משתמש בה.‬
‫ויודע מה הכי גרוע?‬
‫לא, אבל זה כבר נראה לי די קשוח.‬
‫לא בטוח שאני רוצה להיכנס לזה.‬
‫בראש שלי, הכול תלוי בי.‬
‫אם יום אחד אתקשר,‬
‫אני חושבת שהיא מחכה לי.‬
‫כאילו זה לא אפשרי‬
‫שסטלה המשיכה בחיים שלה,‬
‫מצאה מישהי אחרת, נכנסה להיריון…‬
‫בואי לא נחשוב על זה עכשיו.‬
‫גם ככה‬ ‫בחיים לא יתנו לה לאמץ במדינה הזו, אז…‬
‫באמת?‬
‫מזל שיש פשיסטים‬ ‫שמונעים מהאקסית שלי להיות מאושרת.‬
‫הכלב הזה מסוגל להתמודד עם מסע ארוך כל כך?‬
‫זה לא שהוא הולך בעצמו!‬
‫הוא עשה קקי, הוא אכל,‬
‫עכשיו הוא הולך לישון!‬
‫יש לו חיים משלו!‬
‫בעוד 20 מטרים, היעד יהיה משמאלך.‬
‫- טורטייה 2.00 -‬
‫היי, שלח לסקו תמונה!‬
‫רגע, אני מצלם סרטון.‬
‫יא חתיכת חרא. יכולת לבוא!‬
‫כן, אין מצב שהוא יזיז את התחת.‬
‫מותק, עשה לי טובה. תוכל להביא לי עוד בירה?‬
‫איך הולך?‬
‫לא באו לחפש אתכם, נכון?‬
‫כל בוקר אני חושב שזה היום שהם יבואו,‬
‫וכל לילה אני חושב שיש לנו מזל שלא באו.‬
‫אולי עדיף שהיו באים, כי לחיות ככה…‬
‫אני מקליט אותך כדי שכשיגיעו,‬
‫אשמיע לך את זה.‬
‫"תוכלו לעשות מקום‬ ‫בזמן שאתם תולשים לו ציפורניים?‬
‫"אני רוצה שיקשיב להקלטה."‬
‫עדיף שהיו באים.‬
‫די עם הסיפור הזה. מה איתך ועם זמרלדה?‬
‫מה לגבי זמרלדה?‬
‫נו, די!‬
‫מישהו הלך לכלא כדי שתוכל לשכב,‬
‫ואתה מבזבז את זה!‬
‫נו, תזדיין.‬
‫אתה רציני? עוד לא נפגשת איתה?‬
‫דבורה הלכה לאיבוד.‬
‫סבא שלה, אוגו, מחכה לה מול "ג'ו ספיט".‬
‫דבורה הלכה לאיבוד.‬
‫סבא שלה, אוגו, מחכה לה מול "ג'ו ספיט".‬
‫ג'וליו!‬
‫נו! תפסיק להיות מעצבן עם כלבים אחרים!‬
‫אה, יש לך כלב עכשיו?‬
‫הגיהינום קפא!‬
‫היי! טמבלית אחת!‬
‫ג'וליו! די!‬
‫סקיוקו! שקט!‬
‫מסכן. מה הוא עשה‬ ‫שהעונש שלו זה להיות הכלב שלך?‬
‫אולי הוא היה פריבקה בגלגול קודם!‬
‫מי?‬ ‫-פריבקה! הנאצי!‬
‫זה מהטבח בפוסה ארדיאטינה!‬
‫לא אופייני לך לפספס‬ ‫מידע בסיסי כזה לקומוניסטים!‬
‫אני לא שומע! הדבר הזה נובח!‬
‫מה שלומך?‬
‫טוב!‬ ‫-לעזאזל איתך.‬
‫נו. אל תהיה רע אליו. הוא יירגע!‬
‫לא, התכוונתי לעזאזל איתך!‬
‫למה אמרת "טוב"? זה מתנשא. את לא קולטת?‬
‫אולי לא הולך לי טוב,‬ ‫ואת משוויצה מולי באנדורפינים שלך!‬
‫לא הולך לך טוב?‬
‫לא יודע. פשוט אמרתי.‬
‫אז תתמודד עם האנדורפינים האלה‬ ‫ואל תהיה קוץ בתחת!‬
‫אולי הוא נובח כי הוא רוצה להיות כמוך!‬
‫ככה הוא אומר, "תראה, אבא,‬ ‫גם אני יכול להיות קוץ בתחת."‬
‫מה זאת אומרת, "אבא"? איכס!‬
‫היי, די. נראה לי שהוא הפסיק.‬
‫שננסה שוב?‬
‫ג'וליו!‬
‫ג'וליו, בוא הנה!‬
‫היי, סקיוקו! די!‬
‫זה לא טוב.‬
‫הם שונאים אחד את השני.‬
‫או שניתן להם לריב או שנלך.‬
‫למה שלא תיקחו אותם לפארק במקום לקניון?‬
‫מה את מתערבת?‬
‫קחי את הילד שלך לפארק. הוא נראה כמו בודהה!‬
‫רואה איזה יפה זה?‬ ‫-כן!‬
‫למה שלא ניפגש בלי הכלבים?‬
‫מה הטעם כל הזמן לומר שניפגש‬
‫אם לא נפגשים?‬
‫היי, הפעם ניפגש, מבטיח.‬
‫שמענו עליך.‬
‫היי, אמרתי שאני מבטיח!‬
‫את תראי. את תהיי בהלם.‬
‫אבא, תוכל לקרוא לי את הספר?‬
‫חמוד, אבא מדבר על משהו חשוב.‬
‫ברגע שדוד דזרו יגיד אם השיג זיון, אבוא.‬
‫מה אתה קורא לו?‬
‫את אותו ספר כל לילה.‬
‫אומרים שזה נורמלי, אבל איך זה נורמלי‬
‫לרצות לשמוע את אותו סיפור‬
‫עם אותן מילים כל יום?‬
‫זו שיטת לודוביקו!‬
‫או שיש לך בעיה קוגניטיבית או שאתה מטורף!‬
‫קח, קרא לו אתה. תהיה דוד פעם אחת.‬
‫שלושת החזרזירים! השתגעת?‬
‫זה כמו ללמד ילדים לעשות ספקולציות בנדל"ן.‬
‫מכיר את הספר?‬
‫כן, אבל הוא דפוק.‬
‫החזיר החכם משת"פ של הזאב.‬
‫תחשוב על זה.‬ ‫שני ההיפים גרו בבקתות מקש ועץ,‬
‫ואז הזאב הרס להם את הבית,‬
‫והם היו צריכים ללכת‬ ‫לחזיר הנדל"ן שבונה מאבן.‬
‫הוא גורם להם להרגיש רע‬ ‫שבזבזו את הכסף של אימא שלהם,‬
‫ואז מוכר להם בית ומתחלק חצי-חצי עם הזאב.‬
‫לא!‬
‫גימי בונה מאבן כי הוא זהיר.‬
‫כן, בטח. פתח את העיניים. תתעורר!‬
‫בגרסת האחים גרים‬ ‫קוראים לו ג'ימי קלטג'ירונה.‬
‫הוא זורק אדם זקן לרחוב עם בית מבלונים.‬
‫באת לגור פה‬
‫כי הזאב הרס לך את הבית כמו שעשה לנו?‬
‫אמרת לו שזה הסיפור שלכם?‬
‫זו כריסטין.‬
‫היא אוהבת סיפורים עם חזירים.‬
‫היא אומרת שהם לא מיוצגים מספיק.‬
‫אני מבין. זה קשה‬ ‫כשהדמויות היחידות לחיקוי הן פפה פיג ובייב.‬
‫וההיא מהחבובות.‬
‫אל תזכיר אותה, אחרת נריב.‬
‫בכל אופן, לא. רק באתי לבקר אתכם‬ ‫באמצע שומקום, אבל יש לי בית.‬
‫והוא עשוי אבן?‬
‫בהתחלה חשבתי, "מאיפה לי לדעת?"‬
‫"בניינים משנות ה-80 כנראה עשויים בטון.‬
‫"רוצה להיות מודד מקרקעין?"‬
‫אבל אז הבנתי.‬
‫אולי דרך העיניים של בן השלוש הזה‬
‫אנחנו נראים כמו בוגרים מצליחים,‬
‫כמו שאנחנו חשבנו‬ ‫על בני ארבעים כשהיינו ילדים.‬
‫אנשים שבטח היו להם בתים מאבן,‬
‫כי הם עצמם נראו עשויים אבן.‬
‫אולי הוא מביט בנו,‬
‫כמו הנקניקייה הקטנה והתמימה שהוא,‬ ‫שעשויה בעיקר בשר חזיר,‬
‫ורואה אותנו ככה,‬
‫יציבים כמו הראשים על אי הפסחא.‬
‫תחשבו על ההלם כשיבין איך אנחנו באמת.‬
‫אבודים אחרי טביעת ספינה.‬
‫אנחנו אפילו לא סופרים‬ ‫את אלה שאיבדנו לאורך הדרך,‬
‫אלה שטבעו,‬
‫אלה ששחו לחוף‬
‫ואז זחלו למחבוא בפינה הכי אפלה בלילה,‬
‫בקצה היקום.‬
‫והבתים שאנחנו גרים בהם לא עשויים אבן,‬ ‫אבל גם לא קש.‬
‫הם עשויים מכל הזבל שצברנו לאורך השנים.‬
‫עץ רקוב, לוחות פח, שאריות.‬
‫בלגן שנשאר עומד רק בזכות רוק וקסנקס.‬
‫עם חובות שאי אפשר לשלם‬
‫והבטחות שנתנו וקיבלנו‬ ‫שאף אחד אף פעם לא מקיים.‬
‫ובתוך זה אנחנו נמצאים.‬
‫מכורבלים ובודדים,‬
‫מתפללים שהזאב לא יבוא‬
‫לפרוץ את הדלת הלילה.‬
‫טוב, אבל הבית שלך לפחות עשוי עץ?‬
‫תקשיב,‬
‫שכח מהחומרים, זה לא משנה.‬
‫בסופו של דבר חשוב יותר לגור ליד אחרים.‬
‫אז, כשהקירות רועדים,‬
‫הבית יכול להישען על זה שליד.‬
‫אבל אין פה אף אחד לידנו.‬
‫זה לא נכון, ילד.‬
‫אנחנו פה עכשיו.‬
‫ואנחנו פה אפילו כשאתה לא רואה אותנו.‬
‫אנחנו רק עושים הפסקה,‬ ‫אבל אחרי זה נתקן הכול.‬
‫מבטיח?‬
‫היי, אמרתי שאני מבטיח!‬
‫את תראי, את תהיי בהלם.‬
‫אתה יודע למה אני לא יכולה להגיד לך כלום?‬
‫כי גם אני ככה. יש לי אותו דבר כמוך.‬
‫מה יש גם לך?‬
‫היא לא ענתה, אבל אני יודע מה זה היה.‬
‫זה הדבר הזה שנשאר פה בתוכך,‬
‫במעמקי הבטן שלך.‬
‫גם כשאתה בטוח שנפטרת מהכול,‬
‫כשאתה חושב שזה כבר לא יכול לפגוע בך.‬
‫אבל הינה זה שוב, דופק אותך.‬
‫זה הורג אותך אלף פעמים במהלך החיים.‬
‫התקווה שהפעם זה הדבר הנכון.‬
‫- כשאחזור, שנלך לאכול גלידה? -‬
‫- כסף קטן -‬
‫- ספלים -‬
‫- צלחות -‬
‫בית הקפה נפתח מחדש?‬
‫הבחור שניהל אותו חזר?‬
‫הנהלה חדשה, אדוני.‬
‫תרגום כתוביות: כפיר מי-בר‬