Vuosii, kuukausii, päivii Lankaa selvittelin
Hermojesi sotkusta Kuivumassa roikkuneesta
Unettomia öitä Tyynynjälkiä kasvoillas
Kaiken menetän, jopa hiukset Hengittää yritän
Mutta minne matka, missä oot? Kerro, minne meet
Kaikki luukun taa lukitse Koskaan tietää ei voi
Mutta minne matka? Minne nyt meet, koska
Tunnista itsees enää et
Joku peilissä on Mutta se sä et enää oo
En sua tunnista Montako elämää salassa elät?
En sua tunnista enää
PENNI ONGELMISTASI
PÄIVYSTYS 24/7
Sisäinen verenvuoto on lakannut.
Onneksi huomasimme sen ajoissa. Usein potilaat ovat jo mennyttä.
Emme voi taata mitään ennen kuin paikkaamme hänet ja hän herää.
Voimme pitää peukkuja.
Sanotaan, että kun tarina lähestyy loppua, sen vain tietää.
Sen tuntee ilmassa.
Liekö se totta? Luulin sen olevan ohi 20 vuotta sitten -
sinä elokuisena iltapäivänä, kun suuri pantomiimi vihdoin päättyi.
Mitä teet lauantaina? Mennäänkö Warhol-näyttelyyn?
En välittänyt Andy Warholista,
mutta hän oli juuri eronnut, ja oli taas se hetki,
jolloin voisin tehdä siirron ennen kuin seuraava puimuri saapuisi.
Ennen olisin sanonut: Tietty. Olen hulluna Warholiin!
Harkitsin keittopurkkitatskaa.
Ja Moira Orfein näköiset Marilyn-potretit. Runkkasin niille usein!
Olisin hylännyt kaiken: kokeet, työt, lääkäriajat, ystävät, tytöt…
Olisin polttanut kaikki sillat, jotka vievät arvokkuuteeni sanoakseni…
Tietty olen vapaa. Mennään, minne haluat!
Sen sijaan purin kieltäni ja sanoin…
Minulla taitaa olla treffit lauantaina.
Se oli vaikeimpia asioita, mitä olen sanonut.
Pahempaa kuin kertoa äidille, etten menekään yliopistoon.
Ajoin metrolla edestakaisin kahdeksan tuntia kuin sekopää.
Tuntui siltä, että se lause…
"Tapailen ehkä jotakuta…"
…merkitsi jonkin ihanan loppua, mikä ei koskaan alkanutkaan.
Juuri siksi se jäi toteutumatta,
puhtaana, kuten vain asiat, jotka eivät koskaan tapahdu.
Se on meidän simppien ongelma. Kun meidät hylätään, meistä ei välitetä,
kun olemme tärkeyslistan viimeisiä tai viimeisen alla…
Minkä mahdan? Menen pilatekseen! Meillä on vuoden lopun esitys.
Ja…
Sori, Chi l'ha visto tulee keskiviikkoisin.
Älä käytä nimeä turhaan!
Chi l'ha viston prioriteettitaso on kiistanalainen.
Se on kansalaisvelvollisuus! -Jos joku pyytää ulos…
Hiljaa. Isottan vikat viestit näytetään.
Hän lähti ostamaan iguaania 13-vuotiaalle rakastajalleen,
jonka tapasi TikTokissa, mutta ei päässyt lemmikkikauppaan.
Kun muut kusevat päällemme,
se ei haittaa. Ajattelemme, että ehkä ensi kerralla.
Mutta kun meidän on vedettävä raja ja sanottava…
"Ei, anteeksi. En pääse."
Se on pahempaa kuin itsensä puukottaminen.
Se kasvattaa epäilyksen siitä,
että meidän oli vihdoin aika olla yhdessä, ja nyt se ei tapahdu takiani.
Kadun sitä loppuelämäni.
Ehkä minuun iski äkillinen arvokkuus. Ehkä päivän kuumuus poltti nössörauhaseni.
Mutta lisäsin…
Tapailen erästä tyttöä.
Pum! Sanoit sen! Sano M! Sano E!
Mennään!
Mitä hän sanoo? Mitä jos hän sekoaa?
Hän on mustasukkainen, ja voit vihdoin sanoa:
"Kadutko nyt? Menetit tilaisuutesi. Tämä lihaskimppu on varattu.
Hän on muiden orien karsinassa."
Hienoa! Olen iloinen puolestasi. Kerro, miten meni.
Ei häntä kiinnosta.
En tiedä, kiinnostaako häntä.
Sano P! Sano "paska!" Paskapää!
Macchiato, kiitos.
Ei hän hiuksiaan repinyt.
Mutta minusta tuntui, että jokin pieni ja huomaamaton -
murtui hänenkin sisällään.
En kuullut sirpaleiden rikkoutuvan,
koska hänestä jokainen kiusallinen hiljaisuus -
piti aina täyttää sillä, että joku huutaa äänihuulet riekaleina.
HERÄTYS
EI ILMOITUKSIA
SOTAA TÄHTIEN JOUKOSSA
Yhä pystys, ette meitä voita
Ette koskaan!
Miksi teet noin?
Mistä tietäisin? Jos hän puukottaa, se ei mene läpi.
Ananas on paljon parempi.
Mitä tarkoitat?
Ananaksen kuori on kovempi, ja se pysäyttää tulen.
Jos laittaa sitä käsivarteen, voi pysäyttää puhalluslampun.
Pahatuulella ei ole puhalluslamppua.
Minulla on kotona omatekemä täydellinen haarniska.
Teitkö itsellesi ananashaarniskan? Miksi?
ANANASHAARNISKA
Entä jos vihollinen hallitsee tulta?
Mikä vihollinen? -Olen valmis.
Ehdimmekö kahville? -Ei kaikkien tarvitse sinne lähteä.
Ollaan järkeviä. Emme ole lähdössä retkelle.
Tämä alkoi takiani. Et kai luule, etten tulisi?
Sanoin vain,
mutta jos juuri sinä et tulisi mukaani, pitäisin sinua paskiaisena.
Muiden ei tarvitse tulla.
Kyse on eksästäni. Kutsuin Carlon ja Emilion. Tulen vahtimaan heitä.
Siitä tulikin mieleeni.
En järkyty, jos näen pari iskua. Mutta en halua sotkeutua mihinkään…
Mihin? -Pitää olla vakuuttava.
Mutta hänen pitää pystyä kertomaan tarina jälkikäteen.
Kenelle se pitää kertoa? -Teoriassa! Miten hitossa sanon sen?
En halua osalliseksi murhaan! -Jessus, Zero!
Tapaatte kahdeksalta aukiolla. Sovitte siitä tekstarilla.
Kun joku päätetään tappaa, varotoimia on enemmän.
Hekö tulevat paikalle jossain vaiheessa,
ehkä ennen kuin minut perataan, mutta hekö eivät mene liian pitkälle?
Odotettavissa on pelottelua ja ehkä vähän vahinkoa.
Tulen varmistamaan, että tasapaino säilyy.
Ei ole selvää, miksi sinä tulet.
Ainakin siellä on toinen nainen. Haiskahtaa patriarkaatilta.
Lisäämme sisaruutta ja solidaarisuutta, vaikka olenkin eri mieltä.
En kysy sinulta mitään.
Toivon tulipaloa, jotta joudut pyytämään anteeksi ananasta.
Dracarys.
Muistan, että kävely oli pitkä.
Sydämeni hakkasi,
ja Vyötiäinen toisteli yhtä mieltäni kalvavaa epäilystä.
Entä jos Carlo ja Emilio eivät tule? Jos he eivät herää ajoissa?
Mitä teet, jos Pahatuuli on siellä puukkoineen?
Älä. Ahdistaa jo. Siksi laitoin lehdet vyötärölle.
Ihan sama. Ananaksetkaan eivät auta. Hän tähtää ylös. Hän puukottaa…
Kurkkuun, rintaan. Se sattuu.
Sanoit, että puukotus on turvallisempaa, koska Pahatuuli puukottaa kohtuudella.
Se oli ennen. Mieti hänen näkökulmaansa.
Suihkutitte kasvoille ja mursitte nenän.
Panit hänen naistaan. -En pannut ketään!
Mielikuva ratkaisee. Hän sai potkut perheyrityksestä.
Voi raukkaa. En puolusta häntä.
Mutta jos hän puukottaa sinua, mitä voit sanoa?
En jaksa väitellä.
Keskityn ainoaan asiaan, joka lohduttaa minua.
Se on kiistanalainen ajatus.
En halua kuolla yksin.
Ehkä sanot: "Et kai? Ei kukaan halua."
En tarkoita, että haluan rakkaideni pitävän kädestäni.
En halua olla ainoa. Haluan, että he kuolevat kanssani.
RAKAS EI OLLUT TAAKKA YKSINÄINEN
Siksi, että kuolen ja he jatkavat, ja tuhat asiaa tapahtuu.
He näkevät dinojen kloonauksen, avaruusolentoja,
Zanzaran tyypit kerjäämässä rahaa selviytymisohjelmassa.
Kaikki asiat, joita olen odottanut, ja olisin ainoa, joka ei kokisi niitä.
Eivät he ansaitse sitä enempää kuin minä.
Toivon, että maailma loppuisi kanssani.
Kun sydämeni lyö vikan kerran,
meteoriitti iskee maahan ja tuhoaa kaiken elämän.
Silloin olisimme sujut. En katkeroituisi. Tiedän, että se on itsekäs ajatus.
En ole hullu. En voi vaatia koko ihmiskunnalta mitään.
Tyydyn siihen, että ystäväni kuolevat.
Kun mietin, kuka kuolisi todennäköisimmin kanssani,
näin poliisiautojen ajavan ohi. Mietin: "Mitä helvettiä tänään tapahtuu?"
Ne kaikki suuntasivat aukiolle, joten sanoin…
Smeralda, ovatkohan veljesi jo valmiita?
Hän ei vastannut vaan juoksi, ja seurasimme häntä.
Sitten kaikki oli tukossa.
Ihmisiä oli kaikkialla, ja kaikki kysyivät:
"Mitä tapahtui?"
Aloin panikoida ja mietin,
mitä helvettiä he tekivät. Tappoivatko he hänet?
Vai toisin päin? Hän tappoi heidät.
He saapuivat rehennellen, ja Pahatuuli puukotti heitä.
Tai Secco oli oikeassa, ja hän tuli puhalluslampun kanssa.
Siksi siellä haisi palaneelta!
Sitten katsoin ylös, ja näin heidät. Heidän ilmeensä nosti ihokarvani pystyyn.
Katseemme kohtasivat,
ja Carlo viittoili, että pitäisi häipyä.
Miksi? Ovatko he tappaneet hänet?
He katosivat. En nähnyt Smeraldaa. Mietin, missä Smeralda on.
Ehkä hän oli fiksumpi ja pakeni, koska muuta ei voinut tehdä.
Mutta ei.
En halua tehdä ääniä tähän kohtaan,
koska vereni hyytyy, kun ajattelen sitä hetkeä.
Hän on kuollut.
Zero, mennään.
Mennään!
Smeralda on tuolla. -Laita viesti, että olemme kahvilassa.
Emme voi jättää häntä… -Meidän on lähdettävä täältä!
Olin puoliksi transsissa, enkä muista, mitä ajattelin.
Varo! -Anteeksi!
Olin sekoamassa ja halusin kontrollin takaisin.
Halusin kaiken järjestykseen. Ikään kuin ruumiinavauksessa.
Avaan pääni, otan jokaisen ajatuksen ja laitan ne pöydälle.
Aloitetaan.
Ensimmäinen asia on kamala tunne.
Helpotus.
Se ei ole kivaa.
Mies makaa verilammikossa, mutta en voi sanoa olevani pahoillani.
Kuin kysyisi Frodolta, sureeko hän Sauronin kuolemaa.
Hän yritti tappaa minut kolmessa elokuvassa.
Itkeäkö pitäisi? "Raukka, aina niin kohtelias."
Aarteeni!
En tee TikTok-tanssia, mutta en voi teeskennellä surevani.
Sitten on pelko.
Paljon pelkoa.
Kuolema.
Maailman pelottavin asia.
Luonnollinen kuolemakin tuntuu kaukaiselta,
siltä, ettei se kuulu elämäämme.
Sitä ei juuri koskaan mietitä. Paitsi kun se tapahtuu.
Mutta väkivaltainen kuolema, puukotuskuolema…
Sen ajattelee olevan tuhansien kilometrien päässä itsestä.
Mutta se on muutaman metrin päässä.
Siinä ruumiissa, joka tuoksuu sinulta, ja sinä häneltä.
Vaihdoitte atomeja, molekyylejä, hikeä…
Onko tämä leikkiä?
Nyt hän on kuollut terävän raudan pistoon,
joka repi hänet auki monta kertaa.
Sitten on tunne, jota häpeän.
En halua edes nimetä sitä. Tunsin sen, kun näin Smeraldan epätoivon.
Pieni osa minusta ajatteli…
Mitä sinä itket?
Sanoit, että hän hakkasi ja oli paska.
Nyt itket kuin Greyn anatomian Derek olisi kuollut. Voi helvetti.
Tiedän, että järkevä vastaus on se, että minun hirviöni oli hänelle muutakin.
He olivat yhdessä seitsemän vuotta. Totta kai hän on järkyttynyt näkemästään.
Tietenkin se on ymmärrettävää. Kiitos oppitunnista, Samu Sirkka.
Silti minua ärsyttää se, että hän itkee tuota kusipäätä.
Onko se ok, vai pitääkö kysyä lupaa?
Hei, idiootti. Haluatko limsaa?
En edes tiedä, tapahtuiko se oikeasti.
Taisi tapahtua. Se on uutisissa.
Entä Smeralda? -Olen soittanut, mutta hän ei vastaa.
En ymmärrä, miten voitte olla noin rauhallisia.
Se oli oikein. -Miten niin oikein?
Ihminen kuoli. Se on seuraus, joka on otettava huomioon.
Hän olisi kuollut ennemmin tai myöhemmin. Miksi viivytellä?
En ollut innokas pohtimaan, mihin Secco elämän ja kuoleman pohdinnallaan pyrki,
mutta en ehtinyt kysyä, koska kuulin ovikellon.
Olemme kiinni! -Rauhoitu! Mitä tarkoitat?
Rakkaani! Luulin, ettet lue viestejäni.
Rakkaani! Paljon on tapahtunut.
Vannon, etten ollut osallinen, mutta Pahatuuli kuoli.
Tartallegrat eivät halua rahaa. En tiedä, mitä tapahtui. Kuulimme…
Kulta! Odota. Lopeta. -Anteeksi. Luulin, ettemme näkisi enää.
Selitä. Tapettiinko Pahatuuli? Kuka sen teki?
Eikö tuo ole… -Lopeta.
Hänellä on vielä veitsi. -He alkavat pysäyttää väkeä. Mennään!
Tie on suljettu.
Olen yhä niin järkyttynyt, koska näin, kenellä veitsi oli.
Näin siis sanan varsinaisessa merkityksessä murhaajan.
Kaikista tapaamistani ihmisistä -
vihonviimeinen, jota olisin uskonut murhaajaksi -
oli Lorenzo Montini.
Montini…
PÄIVYSTYS 24/7
Voinko odottaa täällä?
Odotushuoneessa, mutta en voi päästää sinua sisään.
Mene kotiin lepäämään. Soitamme, jos hän herää.
Mikä pikkuisen nimi on? -Hänen nimensä on Giulio.
Millaiseen kuiluun me hänet työnsimme, kun hän teki näin?
Yritimme ensin ratkaista Villisian sotkut, sitten minun sotkuni,
ja sillä välin hän oli edessämme ja luisui yhä syvemmälle helvettiin,
emmekä nähneet häntä.
Lopulta hänestä tuli helvetti.
Miksi Montini teki sen?
Kuulitko, mitä sanoin? Tartallegrojen velka on poissa!
Sellaiset velat eivät vain katoa.
En tiedä, miten se tapahtui. Se on kuin ihme!
Neitsyt Maria tekee ihmeitä. Me teemme bisnestä.
Miten hän asiaan liittyy?
Etkö oikeasti tiennyt mitään? -Mistä? En ymmärrä.
Etkö ihmetellyt,
kun Tartallegrat kysyivät bengalilaiselta, kuka sotkun aiheutti,
miksei kukaan kysynyt Carlitolta rahaa, kun hän oli välikäsi?
Ihmettelin. Luulin, että he puhuivat hänelle,
mutta heitä kiinnosti vain alkuperä.
Ei. Tai kyllä, mutta yksi pala puuttuu.
He kävivät Carliton luona.
He sanoivat:
Meidän 99 tonnin tilimme jäädytettiin, joten maksa rahat. Oletko kuski?
Mitä sanoit?
Että olen kuski, mutta en limusiinipalvelu.
Kuljetan vain Don Diego Coccodrittoa.
Vihdoin järkevä juonenkäänne. Tämä kuubalainen on ollut puolivillainen.
Hyvä, käsikirjoittajat.
Mietin, miksi Coccodrittot eivät olleet mukana tässä.
Coccodrittot ovat Tartallegrojen kilpailijoita.
Työnkuva on sama: diilaus, lainaus, kiristys…
He ovat luovempia, sillä pitävät myös kukkakaupoista ja autoliikkeistä.
Eri kaupunginosassa. He ovat kilpailijoita, eivät vihollisia,
koska kunnioittavat toisiaan eivätkä mene toistensa alueille.
Heiltä Rengashäntämaki-kamu ostaa hasista.
Siksi he eivät käyneet kimppuusi. He eivät halunneet aloittaa sotaa.
Sota oli jo alkamassa. -Pahatuuli sekoili täällä päivittäin!
Hän hakkasi Montinin kadulla ja järjesti kohtauksen.
Se houkuttelee poliisit, mikä haittaa bisneksiä.
Meidän piti tehdä sopimus, joka auttaa kaikkia.
Kulta, mitä teit? -Sain heidät ostamaan velan.
Mitä tarkoitat? -He maksoivat ja ostivat velkamme.
Mitä se tarkoittaa?
Enkö ole velkaa Tarallegroille vaan Coccodrittoille?
Vähän enemmän, mutta vähemmän kiireellisesti.
Velat eivät vain katoa.
Rakastan sinua, mutta auta minua ymmärtämään.
Miten hyödyimme? -Kuukaudella.
Mitä teen kuukaudella? -Kuukausi on kuukausi.
Saimmeko lisäkuukauden?
Kuukauden päästä meidän on palattava tänne.
Jos hän on Coccodritton listoilla,
miksi mukana oli bengalilainen, joka oli Tartallegroja?
Mikä heitä yhdistää?
Se oli yksi iso Keyser Söze -tyylinen juoni.
He olivat ennakoineet kaikki siirrot. Lopulta Coccodritto-porukka osti velan.
Ei, heidän lapsensa käyvät samaa koulua.
Carlito ajatteli, että Aryanin vanhemmat tarvitsevat rahaa.
Perun kaiken.
Todellisuus on aina huonosti käsikirjoitettu.
Laiskaa.
Saimme kuukauden lisäaikaa. Meillä on aikaa keksiä jotain.
Zero…
Hän ei sanonut mitään, mutta hänen katseessaan näkyi piste.
Sellainen piste merkitsee loppua. Ei valituksia, ei muutosta. Piste.
Aluksi luulin, että se piste oli tämän koko jutun loppu.
Että se oli hyväksyttävä. Se oli ohi.
Vasta kuukausia myöhemmin tajusin, että se oli loppu -
ajatukselle, joka oli elänyt 40 vuotta. Että voisimme aina olla kuin Arkajalat.
Pysyä yhdessä. Pitää jengin koossa.
Kun jengi on yhdessä, pystymme mihin vain. Kohtaamaan maailman yksinkin.
Selvennänpä. Sinä emoilit,
ja minä juhlin sitä, että pääsemme pois sieltä.
Miksi he ovat yhä täällä? -En tiedä. Miten kysyn?
Voi luoja, mikä riesa.
Anteeksi, Sarah. Yritän olla herkkä…
Ja paskat. -Älä viitsi!
Aiotko liikuttaa pieniä jalkojasi kohti ovea jossain vaiheessa?
Kyllä, Zero, älä huoli!
Menemme äitini luo. Kerroin jo. Hän on iloinen.
Mutta minun on tehtävä jotain ensin. Haen hänet 20 minuutin päästä.
Jos haluat puhua hänelle, nyt on vika tilaisuutesi. Hei sitten.
Hän on hullu. Kuunteletko häntä oikeasti?
Mitä hän tarkoitti? -Mitä luulet?
Hyppää mukaan. Hän kuoli. Nyt on sinun vuorosi.
Tämä ei ole oikea hetki.
Ei tietenkään ole. Ei tällaiselle ole koskaan oikeaa hetkeä!
Miten niin hyppää? Onko tämä Ariccian silta?
Tämä on vakava asia. Pitää edetä tosi hitaasti.
Juuri niin. -Niinpä.
Seurustelkaa, niin näet, miten menee. Ei anneta halun määritellä asioita.
Sitten, kun tilanteeseen on totuttu seitsemän tai kahdeksan vuoden ajan,
jos kaikki on hyvin, aletaan miettiä tilannetta.
Sanotaan: "Ulospäin näyttää siltä, että olemme yhdessä."
Se on yksi hetki. Sitä ei suunnitella etukäteen.
Silloin ollaan yhdessä.
Ja silloin erotaan. -Eikö se juuri alkanut?
Ei, se on seitsemän vuoden kriisi. Toinen kyllästyy.
Mitä sanon hänelle? -Mene ja esitä tyhmää. Heitä vitsi.
Hän sanoi 20 minuuttia. Se hujahtaa, ja sitten hän häipyy.
Hei.
En osaa puhua tällaisissa tilanteissa.
"Miten menee" tuntuu tyhmältä.
Ei tarvitse sanoa mitään. Pitäisi kiittää sinua viime päivistä.
Ne olivat varmaan kauheita sinulle, mutta näytit toisenlaisen maailman.
Elin ekaa kertaa normaalia elämää minusta välittävän kanssa.
Totuin kai elämään painekattilan kanssa, joka voi räjähtää milloin tahansa.
Anteeksi, etten pyytänyt sinua jäämään.
En halunnut lähettää sinua pois. En ole hyvä tässä.
Ei sillä, etten pitäisi sinusta. Päinvastoin.
Enkä sanonut tätä siksi, että haluaisin muuttaa luoksesi.
Seitsemän vuoden kumppanini puukotettiin kuoliaaksi.
En halua rauhoittua.
Hän on oikeassa. Unohdan koko ajan, että hän on kuollut. En saa sitä päähäni.
En sanonut sitä siksi. Annoit minulle jotain mukavaa.
Tiedän. Tuntuu, että olisi pitänyt suojella sinua -
tai tehdä vastapalvelus, koska pelastit, kun hän kuristi minua.
En ole koskaan halunnut, että joku suojelee minua.
Pidit koviksista, jotka osasivat tapella.
Jos totta puhutaan, en voisi kilpailla sen kanssa.
Olet idiootti!
Pidin ihmisistä, jotka valitsivat minut, jotka olivat varmoja minusta.
Sinun kanssasi minun piti tehdä kaikki. Et laittanut itseäsi likoon.
Muut eivät ymmärrä, ja heidän on tehtävä itsestään pellejä.
Halusin sanoa, että ei ole totta. "Olin aina valmis uuteen, kun ilmestyit."
Sitten tunsin Vyötiäisen taputtavan olkapäätäni ja sanovan:
Hiljaa. Heillä on videoita. Anteeksi, pyydän taukoa kuulustelusta!
Ei sillä väliä. Ei ole oikea hetki puhua siitä.
Miten meni? Teitkö, mitä piti?
Siinä kesti, koska yksi vanhus ei halunnut lähteä.
Hän vain seisoi kuin käytöstapojen vartija.
Se teksti teki minut aina hieman levottomaksi.
Se oli kuin elinkautinen.
Nyt se on parempi.
OLLAANKO KUIN KOMEETAT… …IKUISESTI?
ROOMA MOOTTORITIE
Seuraavat päivät tuntuivat oudoilta.
Puhelimen tietojen, Smeraldan veljien -
ja varomattomien puheidemme takia -
pohdimme, eikö kukaan tulisi kysymään, mitä hittoa teimme.
Mutta ei. Kukaan ei tullut.
Pahatuulen legenda, ihmisiän pituinen julmuus,
kolmen sukupolven painajainen -
arkistoitiin Rooman uutisiin väärällä sukunimellä -
ja vinolla seinätekstillä.
Aluksi se suututti minua. Ajattelin: "Johtaja, pyh!
Joku, joka hakkasi tyttöjä ja kiusasi lapsia."
Tämän kaupungin kadut on nimetty valtiomiesten ja sotureiden mukaan,
jotka pudottivat pommeja,
tappoivat perheitä, miehiä, naisia, lapsia…
Kenenkään muun kylttejä ei poisteta.
Olisi luokkasyrjintää, jos poisto koskisi vain Pahatuulta,
joten jätimme kirjoituksen.
Lopulta emme enää ajatelleet sitä. Se oli osa kaupunkikuvaa.
Et tehnyt sitä takiamme.
En tiedä, teitkö sen itsesi takia. Oliko vaihtoehtoja?
Mutta jos olet siellä nyt, niin siksi, että faktat tuomitaan, ei aikeet.
On muitakin faktoja,
jotka ovat yhtä tärkeitä, vaikka niitä ei käsitelty oikeudessa.
Jos olemme täällä, kirjaimellisesti…
Jos voimme jatkaa elämäämme -
riitojemme, ahdistuksemme ja naurumme kanssa, se on ansiotasi.
Maksat jostain, mikä antaa meidän jatkaa elämää.
Emme tehneet mitään ansaitaksemme sen, päinvastoin.
Emme antaneet sinulle mitään, eikä sinun tarvinnut antaa meille mitään.
Silti annoit meille kaiken.
Isoäitini kiitti koko elämänsä Pyhää Luciaa,
joka hänen mukaansa pelasti hänet synnytyksessä.
"Jokaisella on pyhimys taivaassa", hän aina sanoi.
"Häntä pitää kiittää siitä, että on elossa ja terve."
En kuunnellut häntä, mutta uskon hänen olleen oikeassa.
Meidän pyhimyksemme ei ole taivaassa. Päinvastoin.
Hän on tämän maailman helvetillisimmässä paikassa.
Miten hän voi?
Hyvin. Paremmin kuin viimeksi. Hän on jopa lihonut.
Saiko hän kirjeen? -Kyllä. Hän liikuttui siitä.
Hän sanoi kirjoittavansa takaisin. Laitoithan osoitteesi?
Se on alhaalla.
Annoitko kuvan?
Kyllä, hän kiittää. Se huoletti häntä eniten.
Hän tietää, etten voinut ottaa sitä. Koira on turvassa luonasi.
Kiitos kyydistä, vaikka olet lähdössä.
Ei, minulla on aikaa. Palaan Roomaan kolmen päivän päästä.
Puhutaan sitten. -Selvä. Ole varovainen matkoillasi.
Lepää välillä. Heippa, Giulio!
Saanko kysyä jotain? -Anna tulla.
Miksi koiran nimi on Giulio? Se on outo nimi koiralle.
Katso.
Ketä se muistuttaa? -En tiedä.
Italian historian komeinta poliitikkoa!
Rutelliako? Hän oli kuuma, mutta nimi ei…
Giulio Andreotti!
Presidentti?
Presidentti!
Etkö saanut sitä idioottia suostuteltua? -Ei onnistunut.
Ei isä voi kadota kolmeksi päiväksi ja jättää lasta äidille.
Niinpä.
Niin. Tämä on se rationaalinen narratiivi,
jonka aina rakennamme Seccon ympärille perustellaksemme käytöstä.
Hän ei puhu lapsestaan.
Me sanomme niin, jotta se olisi hyväksyttävämpää.
Mutta sanoin Seccolle myös muuta.
En halunnut kertoa sitä Sarahille. Sanoin sen ennen hyvästejä.
Ajattelin: "Olemme nelikymppisiä.
Ehkä on aika puhua avoimesti kuin kaksi aikuista."
Joten sanoin sen.
Olet paska! Tämä lapsijuttu on pilannut kaiken.
Emme voi tehdä enää mitään yhdessä. Tappoit duomme.
Hän vastasi yhtä kypsästi.
Mitä vittua haluat?
Sinähän tämän aloitit sarjisjutuilla ja Netflixillä.
Sinä tämän tapoit. Lapsi ei ole muuttanut mitään.
Hän ei sanonut sitä katkeralla tai surullisella äänellä.
Se oli Seccon metallinen perusääni.
Mutta hetkeksi se avasi pienen raon,
josta näin viime vuodet, kaiken, mihin olin sotkeutunut työn takia.
Hyvän ja pahan. -Millainen sää Kobanessa oli?
Tajusin, ettei Secco ollut koskaan mukana.
Eivätkä muutkaan vanhat ystäväni.
Koska en löytänyt aikaa tai tilaa heille elämästäni.
Tai ehkä tämä on rationaalinen narratiivini,
jonka rakensin perustellakseni käytöstäni.
Pohdin myös, mitä Secco teki eläessään ystävyytemme ulkopuolella.
Vaikka vastaus oli ilmeinen…
"Hän pelasi pokeria. Hän pääsi pukille, kun sai lapsen",
näin jotain kamalaa niiden ajatusten takana,
jotka uhkasivat pyyhkiä pois koko suuren oikeutusjärjestelmäni.
Sellaisten pilvien edessä pysähdyt. Analysoit, syvennyt, tutkit itseäsi.
Koska ne pilvet paljastavat jotain itsestäsi.
Niin kasvaa. Kun on tarpeeksi kypsä kohtaamaan demoninsa -
ja puhumaan niistä muille.
Siksi rohkaistuin ja…
Painu vittuun! -Hyvin tehty.
Haista paska! -Sinä ja äitisi.
Et ole vieläkään kertonut, miten sinä voit.
Ihan hyvin. Äidin kanssa on vaikea asua.
Olemme aina lähellä päätyä uutisiin.
Pidit kuitenkin pintasi. Hävisin 50 euroa.
Veikkasin, että olisitte viikossa taas yhdessä.
Minäkin hävisin. Veikkasin myös.
On kulunut puoli vuotta. Mursit kirouksen.
En ole murtanut mitään. Ongelma on pääni sisällä.
Emme ole puhuneet puoleen vuoteen, mutta en aivan usko, että erosimme.
Tuntuu kuin emme vain puhuisi toisillemme, kuin olisimme tauolla.
Kun minulle tapahtuu jotain, haluan kertoa siitä hänelle.
Se on varmaan aluksi normaalia.
Onko normaalia pitää listaa, johon päivitän kaikki tapahtumat,
jotta voin kertoa hänelle kaiken, eikä häneltä jää mitään väliin?
En tiedä, onko se normaalia, mutta hyvä, ettet ota yhteyttä.
Katson joka ilta peiliin ja sanon: "Hienoa, et langennut tänään."
Kuin narkkari. Mutta ajatus on aina mukana.
Se on kuin sovellus, joka pyörii taustalla.
Tiedätkö, mikä on pahinta?
En, mutta tämä on jo aika rankkaa. Haluankohan kuulla?
Mielessäni kaikki on minusta kiinni.
Jos jonain päivänä soitan, uskon, että hän on odottamassa minua.
Kuin ei olisi mahdollista,
että Stella olisi jatkanut elämäänsä, löytänyt toisen ja saisi lapsen.
Ei mietitä sitä nyt. Hänen ei anneta adoptoida tässä maassa.
Ihanko totta? Onneksi fasistit estävät eksääni löytämästä onnea.
Jaksaako koira näin pitkää matkaa?
Ei se kävellyt! Se on kakannut ja syönyt.
Nyt se nukkuu. Sillä on oma elämä.
Määränpää on vasemmalla 20 metrin päässä.
Lähetä Seccolle kuva!
Odota, kuvaan videon.
Paskapää. Olisit voinut tulla! -Niinpä niin. Hän ei liikuta persettään.
Kulta, voisitko hakea minulle oluen?
Miten menee? Eivätkö he ole tulleet etsimään sinua?
Joka aamu ajattelen, että tänään he tulevat,
ja joka ilta ajattelen, että onneksi eivät tulleet.
Ehkä olisi ollut parempi, jos olisivat tulleet. Tällainen elämä…
Nauhoitan tämän, jotta voin soittaa sen sinulle.
Tekisittekö tilaa, kun revitte kynnet?
Haluan soittaa hänelle jotain.
…ollut parempi.
Riittää jo. Entä sinä ja Smeralda? -Mitä Smeraldasta?
Älä viitsi! Joku meni vankilaan, jotta pääsisit pukille, ja tuhlaat sen.
Painu helvettiin. -Oletko tosissasi? Etkö ole nähnyt häntä?
Debora on eksynyt.
Hänen isoisänsä Ugo odottaa häntä Joe Spitin edessä.
Debora on eksynyt.
Hänen isoisänsä Ugo odottaa häntä Joe Spitin edessä.
Giulio! Älä ole niin ärsyttävä muiden koirien kanssa.
Onko sinulla koira? Nyt on maailmanloppu lähellä!
Hei! Senkin idiootti! Giulio! Lopeta!
Poksu! Lopeta!
Raukka. Mitä se teki ansaitakseen sinut? Ehkä se oli Priebke edellisessä elämässä.
Kuka? -Priebke! Natsi!
Ardeatinen verilöylystä. Etkö tunne kommariuden perusteita?
En kuule sinua! Tämä haukkuu! Mitä kuuluu?
Hyvää. -Hitto sinua.
Älä ole ilkeä. Se rauhoittuu.
Ei, tarkoitin hitto sinua!
Miksi "hyvää"? Se on ylimielistä. Etkö kuule sitä?
Ehkä minulla ei mene hyvin, ja leveilet endorfiineilläsi!
Eikö sinulla mene hyvin? En tiedä. Sanoin vain.
Ota endorfiinit vastaan, äläkä ole rasittava!
Ehkä se haukkuu, koska haluaa olla kuin sinä.
Se sanoo: "Katso, isä, minäkin osaan olla ärsyttävä."
Mitä tarkoitat "isällä"? Yök, ällöä!
Hei, riittää. Se lopetti. -Yritetäänkö uudestaan?
Giulio, tänne!
Hei, Poksu! Lopeta!
Ei tule mitään.
Ne vihaavat toisiaan. Joko annamme niiden tapella tai lähdemme.
Veisittekö ne puistoon ostoskeskuksen sijaan?
Mitä hittoa haluat?
Vie sinä lapsesi puistoon. Hän näyttää Buddhalta!
Eikö olekin hieno? -Joo!
Tavataan ilman koiria.
Miksi aina sanotaan, että tavataan, jos ei koskaan tavata?
Tällä kertaa nähdään, lupaan sen. -Pelkkiä lupauksia.
Sanoin, että lupaan! Tulet yllättymään.
Isä, voitko lukea tämän kirjan? -Kulta, isällä on tärkeä keskustelu.
Heti kun Zero-setä kertoo, pääsikö pukille, tulen sinne.
Mitä luet hänelle? -Saman kirjan joka ilta.
Se on kuulemma normaalia, mutta miten -
voi haluta kuulla saman tarinan samoilla sanoilla joka päivä?
Se on Ludovico-tekniikka!
Onko ongelma kognitiivinen vai oletko hullu?
Lue sinä se hänelle. Ole kerrankin setä.
Kolme pientä porsasta! Oletko hullu?
Se opettaa lapsille kiinteistösijoittamista.
Tiedätkö sen?
Joo, mutta se on huono. Fiksu possu on susien kanssa kimpassa.
Mieti nyt. Kaksi hippiä olki- ja puumajoissa, jotka susi tuhoaa.
Niiden on mentävä kivikämppiä rakentavan kiinteistöpossun luo.
Se saa ne tuntemaan syyllisyyttä tuhlaamisesta,
myy niille talon ja jakaa rahat suden kanssa.
Ei! Gimmy rakensi kivitalon, koska oli varovainen.
Niin varmaan. Herää jo!
Grimmin veljesten versiossa nimi on Gimmy Caltagirone.
Hän heittää vanhan miehen kadulle ilmapallotalosta.
Muutitko tänne,
koska susi tuhosi talosi, kuten meidänkin talollemme?
Kerroitko hänelle, että tämä on tarinanne? -Christine.
Hän rakastaa possutarinoita. Hänen mielestään niitä on liian vähän.
Ymmärrän. On vaikeaa, kun ainoat esikuvat ovat Pipsa Possu ja Babe.
Ja se Muppetien sika. -Älä mainitse häntä, tai tulee riitaa.
En. Tulen vain käymään täällä keskellä ei-mitään, mutta minulla on talo.
Onko talosi tehty kivestä? -Mietin ensin, mistä tietäisin.
80-luvun talot on kai tehty betonista. "Haluatko maanmittaajaksi?"
Sitten tajusin.
Ehkä kolmevuotiaan silmissä olemme menestyneitä aikuisia.
Sellaisina näimme nelikymppiset lapsina.
Heillä oli varmasti kivitalot, koska hekin vaikuttivat kivisiltä.
Ehkä hän katsoo meitä viattomana, lähinnä sianlihasta tehtynä nakkina -
ja näkee meidät näin, järkähtämättöminä kuin Pääsiäissaarten patsaat.
Hän järkyttyy, kun tajuaa, millaisia olemme.
Hylyn upottua hajallaan.
Emme edes laske mukaan niitä, jotka menetimme matkan varrella,
jotka hukkuivat, jotka uivat rantaan -
ja ryömivät piiloon yön pimeimpään nurkkaan -
universumin reunalle.
Talot, joissa asumme, eivät ole kivestä, eivätkä oljista.
Ne on tehty rojusta, jota olemme ajan myötä keränneet.
Mädästä puusta, peltilevyistä, jämistä.
Koko sotku on koossa syljen ja Xanaxin voimalla.
Maksamattomilla veloilla ja lupauksilla, joita ei pidetä.
Ja sisällä olemme me. Käpertyneinä ja yksin -
rukoilemme, ettei susi tule ja puhalla oveamme nurin.
Onko talosi tehty edes puusta?
Kuule, älä takerru materiaaliin. Sillä ei ole väliä.
Tärkeämpää on asua muiden lähellä.
Kun seinät tärisevät, talo voi nojata viereiseen.
Mutta täällä ei ole ketään vieressä. -Ei pidä paikkaansa.
Me olemme täällä. Ja olemme täällä, vaikka et näe meitä.
Pidämme tauon, mutta sitten korjaamme kaiken.
Lupaatko?
Sanoin, että lupaan! Hämmästyt vielä.
Tiedätkö, miksi en voi sanoa sinulle mitään?
Koska olen samanlainen. Minullakin on se.
Mikä sinulla on?
Hän ei vastannut, mutta tiedän kyllä.
Se on se asia, joka jää sisälle, vatsanpohjaan.
Vaikka olisi varmasti kaapinut kaiken pois,
vaikka luulisi, ettei se enää satuta.
Sitten se palaa taas pilaamaan kaiken.
Se tappaa tuhat kertaa yhdessä elämässä.
Toivo siitä, että tämä kerta on oikea.
MENNÄÄNKÖ JÄTSKILLE, KUN PALAAN?
PENNI ONGELMISTASI
MUKIT
ASTIAT
Avataanko kahvila uudelleen? -Palasiko sama tyyppi?
Omistaja on uusi.
Tekstitys: Eveliina Paranko