År, måneder og dage For at lave orden
I det rod af nervetråde Der hænger til tørre
Søvnløse nætter Puden sætter mærker
Alt forsvinder, selv mit hår Det er svært at få luft
Hvor skal du hen, hvor er du? Fortæl mig det
Smid alt ned i lemmen Det er sikrest
Hvor skal du hen, nu hvor…
Du kan ikke genkende dig selv
Der er nogen i spejlet Men det er ikke dig
Jeg kan ikke genkende dig Hvor mange liv lever du?
Jeg kan ikke genkende dig
SMÅPENGE
SKADESTUE 24 TIMER
Den indre blødning er stoppet. Vi var heldige.
Ofte får vi dem ind, når det allerede er for sent.
Vi kan ikke garantere noget,
før vi har syet ham sammen og ser, hvordan han vågner.
Men nu kan vi i det mindste krydse fingre.
Det siges, at når en historie er slut, så ved man det bare.
Man kan mærke det i luften.
Jeg ved nu ikke. Jeg troede, den var slut for 20 år siden
den eftermiddag i august, da jeg endelig gjorde en ende på pantomimen.
Har du planer lørdag? Skal vi ikke se Warhol-udstillingen?
Jeg sked på Andy Warhol, men hun havde slået op med fyren,
og jeg havde de sædvanlige par uger,
inden hun mødte den næste mejetærsker. Før ville jeg have sagt…
Selvfølgelig! Jeg elsker Andy Warhol!
Jeg overvejede en tomatsuppe-tatovering.
Og så de skøre Marilyn-serier.
MIN FÆTTER MALER BEDRE
Jeg ville have glemt alt: eksamener, arbejde, lægetider, venner, piger…
Som altid ville jeg have glemt min værdighed og sagt…
Ingen planer. Jeg er klar!
I stedet slugte jeg adskillige kameler og sagde…
Jeg skal måske ses med én på lørdag.
Det var ubegribeligt svært at sige.
Værre end at fortælle min mor, at jeg havde droppet uni.
Jeg kørte bare rundt i metroen i otte timer som en psykopat.
For det føltes, som om den sætning…
"Jeg skal måske ses med én…"
…afsluttede noget vidunderligt, som aldrig var sket.
Og som netop derfor bevarede den renhed,
der kendetegner de ting, som ikke sker, eller som varer ganske kort.
Det er problemet med os dørmåtter. Når de brænder os af, ignorerer os
og anbringer os nederst på prioriteringslisten, selv under…
Beklager, jeg skal til Power Pilates. Vi skal have opvisning i juni.
Og…
Beklager, onsdag aften ser jeg Chi l'ha visto?
Kritiser det ikke!
Jeg ved, du elsker programmer om forsvundne mennesker.
Det er vores borgerpligt!
Ja, men hvis nogen inviterer dig ud…
Stille. De viser fru Isottas beskeder.
Hun ville købe en leguan
til sin 13-årige elsker, som hun havde mødt på TikTok,
men nåede aldrig hen til den eksotiske dyrehandel.
Nå, men når andre afviser os,
er det okay. Vi tænker: "Måske næste gang."
Men når det er os selv, der skal sætte grænsen og sige…
Beklager, jeg kan ikke.
Så er det værre end at stikke en dolk i maven.
Fordi vi kommer i tvivl,
om det måske denne gang ville være sket.
Men nu har jeg ødelagt det
og vil fortryde det resten af livet.
Måske gjorde min værdighed oprør,
eller også kortsluttede varmen min dørmåttekirtel.
I hvert fald tilføjede jeg…
Altså, jeg skal ses med en pige.
Bum! Du sagde det! Giv mig et G! Giv mig et O! Go, Zero!
Hvad svarer hun mon? Måske bliver hun vred.
Måske bliver hun jaloux, og du kan endelig sige:
"Nu fortryder du, hva'?
Du missede din chance. Tyren her er taget.
Han skal ud at avle."
Hvor godt! Det glæder mig. Du må fortælle mig om det.
Nej, hun er ligeglad.
Jeg ved ikke, om hun var ligeglad.
-Giv mig et T! Giv mig et "aber"! Taber! -En macchiato, tak.
Hun var næppe desperat.
Men det virkede, som om en ganske lille ting
også var bristet i hende.
Men jeg kunne ikke høre det, fordi hun altid dækkede pinlige stilheder
med folk, der skreg af deres lungers fulde kraft.
ALARM
0 NOTIFIKATIONER
STJERNEKRIG
Vi står stadig Du får os ikke ned
Aldrig!
Hvad laver du?
Jeg håber, at hvis han stikker mig, går kniven ikke ind.
Ananas er meget bedre.
-Hvordan det? -Ananasskræl er hårdere og stopper ild.
Har du den på armen, kan den stoppe flammen fra en skærebrænder.
Galde kommer nok ikke med en skærebrænder.
Hvis du vil, har jeg en hel rustning derhjemme.
Hvorfor har du lavet en ananasrustning?
ANANASRUSTNING
Hvad, hvis der er en fjende, der bruger ild?
-Hvilken fjende? -Jeg er klar. Har vi tid til en kop kaffe?
Vi behøver altså ikke alle at tage med. Det er ikke en skoleudflugt.
Alt det her er min skyld. Selvfølgelig tager jeg med dig.
Jeg må være ærlig. Hvis lige præcis du ikke tog med,
ville jeg synes, du var et røvhul.
-Men I andre behøver ikke at komme. -Det er min eks, vi taler om.
Jeg tilkaldte Carlo og Emilio. Jeg vil tjekke, at de ikke går for vidt.
Jeg ville netop tale om det.
Jeg er vant til at se folk få bank. Men jeg vil ikke blandes ind i et… I ved.
I et hvad?
Altså, de skal selvfølgelig være overbevisende.
Men bagefter skal han kunne fortælle det, ikke?
-Hvem til? -Bare generelt! Hvordan skal jeg sige det?
Jeg vil ikke være med til et mord!
Slap af! I skal mødes kl. 8.00 på torvet. I har aftalt det via sms!
Når folk vil dræbe nogen, tager de altså lidt flere forholdsregler.
Du siger altså, at de på et tidspunkt møder op,
helst inden han fileterer mig som en fisk, men at de ikke overdriver?
Zè, i dag skal han primært forskrækkes og eventuelt få et par skader.
Jeg kommer netop for at sikre mig, at de to ting er i balance.
Og hvorfor tager du med?
Hvad ved jeg? Så er der en kvinde til. Alt det her er super patriarkalsk.
Lad os i det mindste få lidt søsterskab ind i processen.
Dig spørger jeg ikke engang.
Jeg håber bare, der er ild, så du undskylder for det med ananassen.
Dracarys.
Jeg husker gåturen som uendeligt lang.
Mit hjerte hamrede,
og bæltedyret blev ved med at understrege min store, nagende tvivl.
Hvad, hvis Carlo og Emilio ikke kommer? Måske sover de over sig.
Hvad gør du der med Galde? Han har måske en kniv.
Lad være. Jeg er allerede nervøs. Derfor er jeg polstret med blade.
Som om det gør en forskel. Han sigter højt.
Han stikker dig i halsen, i brystet. Det er dødeligt.
Du sagde, jeg kunne lade mig stikke af Galde, fordi han ikke overdrev.
Ja, men det var før.
Sæt dig i hans sted.
I sprayede ham i øjnene og brækkede hans næse.
-Du knaldede hans kvinde. -Nej!
Det tror han.
Og han blev fyret fra familievirksomheden, han arbejdede for. Stakkel.
Jeg forsvarer ham ikke.
Men man kan ikke sige noget til, at han vil slå dig ihjel.
Jeg orker ikke at diskutere.
Jeg prøver at fokusere på min eneste trøst.
Jeg ved godt, det er kontroversielt.
Jeg vil ikke dø alene.
I tænker nok: "Klart, det vil ingen."
Men jeg mener ikke, at mine kære skal være der, når jeg dør.
Jeg vil ikke være den eneste. Jeg vil have, de skal dø sammen med mig.
INGEN BYRDE VAR MIG FOR LET
Jeg vil ikke dø, mens de bliver ved med at opleve alt muligt,
ser klonede dinosaurer, invasioner fra rummet
og provokatoriske radioværter, der ender som kendisser på Øen VIP.
Alle de ting, jeg har ventet på hele mit liv.
Og som den eneste vil jeg ikke være der. Men de fortjener det ikke mere end mig.
Jeg vil have, at verden skal slutte med mig.
Når mit hjerte slår for sidste gang, skal en meteorit komme og udslette Jorden.
Så bliver jeg ikke bitter.
Men det er nok lidt storhedsvanvittigt og selvisk.
Jeg kan trods alt ikke bestemme over hele menneskeheden.
Så jeg ville lade mig nøje med mine venners død.
Mens jeg tænkte på, hvem der kunne dø sammen med mig,
kørte en masse politibiler forbi, og jeg tænkte: "Hvad fanden sker der?"
De stoppede ved torvet, så jeg sagde…
Smerà, kom dine brødre måske tidligt?
Hun svarede ikke. Hun løb, og vi fulgte efter hende.
Der var fyldt med mennesker, der spurgte: "Hvad er der sket?"
Jeg gik i panik og tænkte: "Hvad har de gjort? Har de dræbt ham?
Eller er det ham, der har dræbt dem?
De var for selvsikre og kække, og han stak dem ned.
Eller måske havde Secco ret, og han havde en skærebrænder.
Derfor lugtede det brændt!"
Men så kiggede jeg op. Der stod de med et udtryk, der gav mig gåsehud.
Vi fik øjenkontakt et øjeblik,
og så signalerede Carlo, at vi hellere måtte skride.
Hvorfor? Havde de dræbt ham?
De forsvandt. Jeg ledte efter Smeralda og tænkte: "Hvor er hun?
Måske er hun smartere end os og er smuttet med sine brødre."
Men nej.
Jeg har ikke lyst til at lægge stemmer til her,
for jeg bryder mig ikke om at tænke tilbage på det.
Han er død.
Zero, lad os gå. Kom nu!
-Hvad med Smeralda? -Skriv til hende, at vi er på baren.
-Vi kan da ikke efterlade hende… -Vi må væk herfra!
Jeg var som i trance. Jeg ved ikke, hvad jeg tænkte.
-Pas på! -Se, hvor du går!
Jeg følte, at jeg var ved at gå fra forstanden, og tænkte:
"Lad mig få orden i det. Som var det en obduktion.
Jeg åbner hovedet, tager alle tankerne ud og lægger dem på bordet."
Lad os starte.
Den første tanke er frygtelig.
Jeg er lettet. Jeg ved, det er slemt.
Der ligger én i en blodpøl, men det gør mig ikke ondt.
Frodo er jo heller ikke ked af, at Sauron er død.
Han havde prøvet at dræbe mig i tre film.
Skal jeg græde og sige: "Staklen var så høflig"?
-Min dyrebare! -Hov!
Jeg danser ikke på TikTok,
men jeg kan heller ikke lade, som om jeg sørger.
Og så er der frygt. En hel masse frygt.
Døden. Den mest skræmmende ting i verden.
Selv den naturlige død virker som noget ganske fjernt.
Vi tænker aldrig over den, bortset fra, når vi oplever den.
Men når nogen bliver stukket ihjel…
Det er noget, der føles uendeligt langt væk.
Men så sker det få meter fra én.
For én, man ganske kort forinden havde været i nærkontakt med.
Udvekslet atomer, molekyler og sved med…
Tror du, det er en leg?
Og nu er han død, gennemboret af et stykke skarpt jern,
der blev hugget ind i ham gentagne gange.
Så er der en følelse, jeg skammer mig over.
Jeg giver den ikke et navn. Den opstod, da jeg så Smeraldas fortvivlelse.
En lillebitte del af mig tænkte…
Hvad græder du over?
Du klagede over, at han var et røvhul og slog dig.
Og nu græder du, som om han var Derek fra Greys Hvide Verden. Kom nu!
Jeg ved godt, at selvom han var et uhyre for mig,
havde han været mange andre ting for hende.
De var sammen i syv år.
Det er forståeligt nok, at hun blev ked af det.
Selvfølgelig er det forståeligt! Tak for lektionen, Jesper Fårekylling.
Men jeg er stadig vred over, at hun græder over den idiot.
Må jeg have lov til at være det?
Vil du have en sodavand?
Jeg fatter ikke, om det virkelig er sket.
Det tror jeg. Det står allerede i nyhederne.
-Hvad med Smeralda? -Hun tager ikke telefonen.
Jeg forstår ikke, hvordan I kan være så rolige.
-Jeg ville have gjort det samme. -Det kan du ikke mene.
En person er død. Det har konsekvenser…
Han ville være død før eller siden. Det giver ikke mening at udskyde det.
Jeg havde egentlig ikke lyst til at vide, hvad Seccos logik ville føre til.
Og jeg nåede ikke at spørge, for da lød døren…
-Vi har lukket! -Hvad mener du med "lukket"?
Min elskede! Jeg troede ikke, du havde læst mine beskeder! Min elskede!
Der er sket så meget. Det var ikke mig, men jeg tror, Galde er død.
Det var ikke mig, men Tartallegra vil ikke have pengene mere!
-Jeg ved ikke hvorfor. Brødrene sagde… -Skat! Vent.
Jeg troede, jeg havde mistet dig.
Hvad mener du? Hvem har slået Galde ihjel?
-Vent, er det ikke… -Sig ikke noget.
-Han holder stadig kniven. -De stopper folk. Vi må væk!
Her er lukket.
Jeg er stadig i chok, fordi jeg så, hvem der holdt kniven.
Jeg så den person, som ordbogen betegner som "morderen".
Af alle de mennesker, jeg havde mødt i mit liv,
var den sidste, jeg havde forventet at se der,
Lorenzo Montini.
SKADESTUE 24 TIMER
Må jeg vente her?
Ja, i venteværelset. Men jeg kan ikke lukke dig ind.
Hvorfor går du ikke hjem og sover? Vi ringer, hvis han vågner.
Hvad hedder den lille?
Giulio. Han hedder Giulio.
Tænk på det helvede, vi havde kastet ham ud i.
Vi prøvede alle sammen at løse først Vildsvins problemer, så mine.
Og imens gled han længere og længere ned i helvede lige foran os.
Det var, som om vi ikke så ham.
Og til sidst opslugte helvede ham.
Hvorfor gjorde Montini det?
Hørte du, hvad jeg sagde? Gælden til Tartallegra er væk!
Så stor en gæld forsvinder ikke bare, søde.
Jeg ved heller ikke, hvordan det er sket. Det er et mirakel!
Jomfru Maria udfører mirakler. Vi laver forretninger.
Hvad har han med det at gøre?
-Vidste du virkelig ingenting? -Om hvad? Jeg forstår ikke.
Undrede det dig ikke, da Tartallegra spurgte bengaleren,
hvem der var skyld i det her,
at ingen bad Carlito om pengene, eftersom han var mellemmanden?
Jeg havde tænkt på det.
Men jeg troede bare, de ville vide, hvor det hele startede.
Nej. Eller jo, men du kender ikke hele historien. De opsøgte Carlito.
De sagde: "Du har fået spærret en konto med 99.000. Dem skal vi have igen.
-Du er chauffør, ikke?" -Hvad sagde du?
At jeg er chauffør, men ikke en chaufførservice.
Jeg kører kun Don Diego Coccodritto.
Hvad?
Endelig et plottwist, der forklarer, hvad den flotte cubaner er med for!
Bravo, manusforfattere.
Det undrede mig, at familien Coccodritto slet ikke var med.
Coccodritto laver det samme som Tartallegra:
narko, åger, spillemaskiner, afpresning. De er mere kreative,
for de sælger også blomster og biler.
Men i en anden del af byen.
De er konkurrenter og ikke rivaler, for de holder sig fra hinandens områder.
Det er dem, Lemur Ven køber hash af.
Derfor lod de dig være. De ville ikke starte en bandekrig.
-De risikerede i forvejen krig. -Galde kom her hver dag og lavede ballade!
Han tævede Montini midt på gaden.
Den slags tiltrækker politiet og skader forretningen.
Så vi lavede en aftale, der fungerede for alle.
Skat, hvad har du gjort?
-Jeg fik dem til at købe gælden. -Hvad mener du?
De betalte og købte vores gæld.
Så jeg skylder ikke længere Tartallegra, men Coccodritto?
Ja. Lidt flere, og lidt mindre akut. Sådan en gæld forsvinder ikke bare.
Jeg elsker dig, men hjælp mig med at forstå.
-Hvad har vi fået ud af det? -En måned.
Hvad skal jeg bruge en måned til?
En måned er en måned.
Vi har altså en ekstra måned?
Jeg ved kun, at jeg skal komme tilbage om en måned.
Men hvis han er med Coccodritto,
hvorfor involverede han så Tartallegras bengalske stråmand?
Var det alt sammen en plan som Keyser Sözes?
Havde de forudset det hele,
så Coccodritto kunne ende med at købe gælden?
Nej, deres børn går i skole sammen.
Carlito tænkte, at Aryans forældre godt kunne bruge 2.000 euro.
Jeg tager det i mig igen Virkeligheden er altid så dårligt skrevet.
Så dovent.
I det mindste har vi fået en måned.
-Vi har lidt mere tid til at finde på… -Zè…
Hun sagde ikke noget, men der var et punktum i hendes øjne.
Et slutpunktum, man ikke kunne diskutere.
Slut.
I starten troede jeg, at det var enden på den sag.
At jeg bare måtte acceptere det.
Først senere indså jeg, at det var enden på den idé, vi havde haft i 40 år.
At man altid kan gøre som Goonierne.
Være sammen, holde banden samlet…
Så længe banden er der, kan man klare alt. Endda tage kampen op mod verden.
Forklar lige. Mens du legede emo, fejrede jeg, at de endelig gik deres vej.
Hvorfor er de to her stadig?
-Jeg ved det ikke. Hvad skal jeg sige? -Hvor er du bare svag.
Undskyld, Sarah. Jeg vil ikke være ufølsom…
-Jo, fandeme. -Hold nu op!
Har I tænkt jer før eller siden at bevæge fødderne hen mod døren?
Ja, bare rolig. Vi tager hjem til min mor. Hun er glad for at have os.
Men jeg skal lige ordne noget først. Jeg henter hende om 20 minutter.
Hvis du vil sige noget til hende, er det sidste chance. Hej.
-Hvad taler hun om? Ignorer hende. -Jeg forstod ikke, hvad hun mente.
Kom nu! Hun mente: "Kast dig ud i det. Han er død, det er din tur!"
-Det er ikke just det rette tidspunkt. -Selvfølgelig ikke!
Det er det aldrig til den slags dumheder!
"Kast dig ud." Som om du stod på en bro. Det er ikke noget at spøge med.
Man skal gå meget langsomt frem.
-Præcis. -Ja!
Man dater, ser, hvordan det går, og lader være med at sætte etiketter på…
Når man så efter en syv-otte år langsomt har vænnet sig til situationen,
hvis alt stadig går godt, kan man begynde at gøre status og sige:
"Udefra ser det rent faktisk ud, som om vi er sammen."
Det er et øjebliksbillede. Det er ikke planlagt.
-Ja, først da er man sammen. -Og da slår man op.
-Er det ikke lige startet? -Nej, det er syvårskløen.
En af jer har fået nok.
-Så hvad skal jeg sige? -Bare lav smalltalk.
Hun sagde 20 minutter. De flyver, og derefter skrider hun.
Hej.
Hvad siger man i disse situationer? "Hvordan har du det?" virker dumt.
Du behøver ikke sige noget. Det er mig, der skal sige tak for husly.
Det må have været slemt for dig, men jeg oplevede en helt ny verden.
For første gang levede jeg et normalt liv med én, der bekymrede sig om mig.
Jeg er blevet vant til at leve sammen med en trykkoger,
der kan eksplodere når som helst.
Jeg beklager, at jeg ikke bad dig om at blive forleden.
Jeg ville ikke sende dig væk. Men jeg er ikke god til det her.
Det er ikke, fordi jeg ikke kan lide dig, men…
Bare rolig. Jeg fisker ikke efter at flytte ind hos dig.
Ham, jeg var sammen med i syv år, blev stukket ihjel i morges.
Jeg er ikke i humør til at slå mig ned.
Sandt. Jeg glemmer hele tiden, han er død. Jeg kan ikke få det ind i hovedet.
Det var ikke derfor, jeg sagde det. Jeg ville bare sige, at det var rart.
Jeg føler bare, at jeg burde have beskyttet dig bedre.
Eller have gjort noget for at blive kvit, efter du reddede mig derude.
Jeg har aldrig ønsket, at nogen skulle beskytte mig.
Men du valgte dem, der var gode til at slås.
Lad os indrømme det. Det kunne jeg ikke konkurrere med.
Hvor er du dum!
Jeg valgte bare dem, der valgte mig. Dem, der var sikre på, de ville have mig.
Med dig skulle jeg altid gøre det hele, for du risikerer aldrig noget.
De andre er dumme og ligeglade med, om de gør sig til grin.
Jeg tænkte: "Nej, da. Jeg droppede alt, hver gang du kom tilbage."
Men bæltedyret klappede mig på skulderen og sagde:
"Svar ikke! De filmer." Jeg beder om en pause fra afhøringen!
Det gør ikke noget. Det var ikke det rette tidspunkt at tale om det.
Hvordan gik det? Gjorde du det?
Ja. Det tog lidt tid, for der gik en ældre herre rundt.
Han blev hængende der som en anden anstandsdame.
Den skrift havde altid gjort mig lidt nervøs.
Det var som en livstidsdom.
Nu kan jeg bedre lide den.
KAN VI VÆRE SOM KOMETER FOR EVIGT?
TAK, ROM MOTORVEJ
De følgende dage føltes mærkelige.
Med sms'erne, Smeraldas brødre
og alt det, vi havde sagt uden at tænke os om,
mon ikke nogen ville komme og spørge, hvad vi havde gang i?
Men nej, der kom ikke nogen.
Sagaen om Galdes barbariske liv,
et ægte mareridt for mindst tre generationer af børn,
blev arkiveret med en artikel med det forkerte efternavn
og en skæv skrift på væggen.
I starten generede det mig, når jeg gik forbi.
Der stod: "Farvel, feltherre."
Han tævede piger og mobbede børn.
Men så tænkte jeg, at byens gader er opkaldt efter statsmænd og krigere,
der har smidt bomber på familier og dræbt mænd, kvinder og børn.
Men ingen piller deres skilte ned.
Det havde været diskriminerende, hvis det kun gjaldt Galde,
så vi beholdt også skriften.
Og til sidst glemte vi den næsten.
Den blev en af byens mange udsmykninger.
Jeg ved, du ikke gjorde det for os. Jeg ved ikke engang, om du havde et valg.
Men du befinder dig der, fordi vi dømmer fakta og ikke intentioner.
Dog er der andre fakta,
der er mindst lige så vigtige, selvom de ikke blev nævnt i retten.
For eksempel, at hvis vi er her endnu, hvis vi kan fortsætte vores liv,
hvis vi kan blive ved med at skændes, bekymre os og le, er det takket være dig.
Du betaler for noget, der har tilladt os at leve videre.
Og vi har intet gjort for at fortjene det.
Vi gav dig intet, og du skyldte os intet. Og alligevel gav du os alt.
Min bedstemor takkede dagligt Sankta Lucia for at have reddet hende fra barselsdød.
"Vi har hver en skytshelgen," sagde hun altid.
"Tak dem hver dag for, at du er sund og rask."
Jeg lyttede ikke til hende, men hun havde vist ret.
Vores skytshelgen er bare ikke i himlen. Tværtimod.
Han er det sted i verden, der minder mest om helvede.
Hvordan har han det?
Godt, bedre end sidst. Han har endda taget lidt på.
-Gav De ham brevet? -Ja, han blev rørt.
Han sagde, han ville skrive tilbage. Skrev du adressen?
Ja, den står nederst.
Gav De ham billedet?
Ja, han bad mig takke dig. Det var hans største bekymring.
Jeg kan jo ikke have ham alene. Og hos dig har han det godt.
Tak, fordi du kørte mig, selvom du skal af sted.
Jeg har god tid.
Men jeg er tilbage om tre dage. Lad os tales ved.
Ja. Du rejser en masse. Husk at hvile dig. Farvel, Giulio!
-Må jeg spørge Dem om noget? -Ja da.
Hvorfor hedder han Giulio? Det er et atypisk hundenavn.
Se.
-Hvem minder han dig om? -Det ved jeg ikke.
Den smukkeste politiker i Italiens historie!
Hvem, Rutelli? Han var flot som ung, men han hedder jo ikke…
Giulio Andreotti!
Hr. præsident?
-Du fik ham altså ikke overtalt? -Nej.
Han har jo et barn. Den stakkels kvinde kan nok ikke undvære ham i tre dage.
Du har ret.
Det er den rationelle forklaring,
vi altid giver for at retfærdiggøre Seccos opførsel.
Han nævner ikke selv sin søn. Det gør vi for at undskylde ham.
FRAVÆR GRUNDET FADERSKAB
I virkeligheden havde jeg også sagt noget andet til ham.
Men det fortalte jeg ikke Sarah. Det var det sidste, jeg sagde.
Jeg tænkte: "Vi er 40 år gamle. Vi bør tale åbent som voksne mennesker."
Så jeg sagde det.
Din lort. Du har ødelagt alt ved at få det barn.
Vi kan ikke længere lave noget sammen. Du har ødelagt vores duo.
Han var lige så moden.
Sikke noget pis. Det var dig, der begyndte med tegneserierne og Netflix.
Det var dig, der ødelagde det, længe før jeg fik et barn.
Hans tone var hverken vred eller trist. Det var hans sædvanlige, metalliske tone.
Men den åbnede en lille sprække i mig, hvori jeg så,
hvor opslugt jeg havde været af mit arbejde i de sidste år.
-På godt og ondt. -Hvordan var vejret i Kobane?
Og jeg indså, at Secco stort set aldrig havde været der.
Ingen af mine gamle venner havde været der.
Jeg havde ikke haft tid eller plads til dem i mit liv.
Eller måske er det min rationelle forklaring,
som jeg bruger for at retfærdiggøre min opførsel.
Jeg tænkte også:
"Hvad har Secco mon lavet, mens han levede uden for vores venskab?"
Svaret var tydeligvis:
"Han har spillet poker og åbenbart også knaldet."
Men bag alle de tanker lå noget forfærdeligt,
som truede med at vælte hele mit retfærdiggørelsessystem.
Når du ser de skyer, så stop. Analysér, gå i dybden, se indad.
For de skyer siger noget om dig selv. Det er sådan, man vokser.
Når man tør se sine dæmoner i øjnene og tale om dem med andre.
Derfor tog jeg mod til mig…
Rend mig i røven!
Flot.
Nar!
Dig og din mor.
Du har stadig ikke fortalt mig, hvordan du har det.
Fint. Men det er ikke nemt al bo hos min mor.
Før eller siden ender vi i nyhederne.
Men du holdt fast med Stella.
Jeg tabte 50 euro. Jeg havde væddet på, at du tog hende tilbage.
Jeg tabte dem også. Samme væddemål.
Efter seks måneder er besværgelsen vel brudt.
Intet er brudt, Zero. Problemet er oppe i mit hoved.
Vi har ikke talt sammen siden, men jeg tror stadig ikke, vi har slået op.
Det føles bare som en periode, hvor vi ikke taler sammen. Som en pause.
Hver gang jeg oplever noget, har jeg lyst til at fortælle hende det.
Det er vist normalt i starten.
Er det normalt at have en liste oppe i hovedet og opdatere den konstant,
så jeg en dag kan fortælle hende alt, og hun ikke går glip af noget?
Det ved jeg ikke. Men det er flot, at du ikke kontakter hende.
Hver aften siger jeg ind i spejlet: "Godt klaret. Du holdt også ud i dag."
Som en anden junkie. Men tanken er der altid.
Som en app, der altid kører i baggrunden. Og ved du, hvad det værste er?
Det med appen er slemt nok. Jeg ved ikke, om jeg vil høre mere.
I mit hoved afhænger det hele af mig.
Jeg tror, at hvis jeg en dag løfter røret, er hun der og venter på mig.
Som om det var umuligt, at Stella kommer videre,
finder en anden, får et barn…
Lad os ikke tænke på det. I det her land må de alligevel ikke adoptere, så…
Ja. Gudskelov regeres vi af fascister, der forhindrer min eks i at finde lykken.
Kan han godt klare så lang en rejse?
Han er jo ikke gået!
Han har både skidt og spist, og nu skal han sove! Han har det fint.
Om 20 meter er din destination på venstre hånd.
Send Secco et billede!
Vent, jeg laver en video.
Din lort. Du kunne være kommet!
Han rører sig ikke ud af flækken.
Skat, henter du ikke en øl til?
Hvordan går det? Der er vel ikke kommet nogen?
Hver morgen tror jeg, at i dag kommer de,
og hver aften takker jeg for, at de ikke kom.
Men måske burde de hellere komme. At leve sådan her…
Jeg optager dig og spiller det, når de kommer.
Gør lidt plads. Mens I flår hans negle af, har jeg en optagelse, han skal høre.
…hellere komme.…
Lad os ikke tale om det. Hvad med dig og Smeralda?
-Hvad med hende? -Kom nu!
Én sidder i fængsel, så I kan knalde, og du spilder din chance!
-Klap i. -Har du seriøst ikke set hende mere?
Lille Debora er blevet væk.
Hendes bedstefar Ugo venter på hende foran Sputa Joe.
Lille Debora er blevet væk.
Hendes bedstefar Ugo venter på hende foran Sputa Joe.
Giulio! Hold nu op med at genere de andre hunde!
Har du fået hund? Hvad er der sket?
Hej! Giulio, hold nu op!
Schiocco! Stop så!
Hvad har den stakkel gjort for at blive din hund?
Var han Priebke i et tidligere liv?
-Hvem? -Nazisten fra massakren i Fosse Ardeatine!
Det overrasker mig, du ikke kender ham!
Jeg kan ikke høre noget, når han gør sådan!
-Hvordan har du det? -Godt!
Hold din kæft!
Vær nu ikke så streng. Nu falder han til ro!
Nej, det er dig, der skal holde kæft!
Kan du ikke høre, det er arrogant at svare "godt"?
Den anden har det måske skidt, og du blærer dig bare!
-Har du det da skidt? -Det ved jeg ikke. Jeg mente det generelt.
Så hold op med at være så irriterende! Måske gør han, fordi han vil være som dig!
Han siger: "Se, far, jeg kan også være irriterende."
"Far"? Ad, hvor klamt! Hov, måske er han holdt op.
Skal vi prøve igen?
Giulio, kom her!
Schiocco! Stille!
Det nytter ikke.
De hader hinanden. De skal enten slås eller skilles ad.
Hvorfor lader I dem ikke hellere løbe i parken?
Bland dig udenom! Lad din dreng løbe i parken. Han ligner Buddha!
-Se, hvor flot. -Ja!
Skal vi ikke mødes uden hunde?
Hvorfor aftale at mødes, når vi alligevel aldrig gør det?
-Denne gang gør vi det. Det lover jeg. -De sædvanlige tomme løfter.
Jeg siger, jeg lover det! Bare vent og se.
-Far, vil du læse den her for mig? -Skat, far taler lige om noget vigtigt.
Jeg skal høre, om onkel Zero har fået noget på den dumme.
Hvad læser I?
Den samme bog hver eneste aften. De siger, det er normalt.
Men hvordan kan det være normalt at ville høre den samme historie hver dag?
Som i A Clockwork Orange. Det er enten et kognitivt problem eller sindssyge.
Læs du den for ham. Det er en onkels job.
De tre små grise? Er du tosset?
Den bog lærer børn at spekulere i fast ejendom.
Kender du den?
Jeg hader den. Den popsmarte gris er i ledtog med ulven.
Tænk over det. De to hippier bor i strå- og træhytter.
Når ulven smadrer deres hjem, må de gå til ejendomsgrisen, der bygger stenhuse.
Han siger, de skulle have investeret mors penge bedre,
sælger dem et hus og deler med ulven.
Nej, da! Praktiske Gris bygger stenhuset, fordi han er forsigtig.
Klart. Vågn op!
I brødrene Grimms udgave hedder han Gimmy Caltagirone.
Han smider en gammel mand på gaden for at tage hans ballonhus.
Er du også flyttet hertil,
fordi ulven har smadret dit hus, som han gjorde med vores?
Har du sagt, det er jeres historie?
Christine elsker historier om grise. Hun siger, de er underrepræsenterede.
Hun har ret. Vores eneste forbilleder er Gurli Gris og Babe, den kække gris.
-Du glemmer hende fra The Muppet Show. -Stille, eller vi skændes.
Men nej, jeg er bare kommet på besøg. Jeg har et hus. Jeg bliver kun i to dage.
Og er dit hus lavet af sten?
Jeg tænkte: "Hvor skulle jeg vide det fra? I 80'erne brugte de nok beton.
Drømmer du om at blive landinspektør?"
Men så forstod jeg.
Måske ser en treårig os som voksne og erfarne,
ligesom vi som børn opfattede folk på 40 år.
De måtte helt sikkert have stenhuse,
for de også selv virkede, som om de var lavet af sten.
Måske ser den lille, naive cocktailpølse os
som Påskeøens urokkelige stenhoveder.
Tænk, når han indser, hvordan vi virkelig er.
Spredt for alle vinde efter forliset.
Vi har glemt, hvor mange vi har mistet undervejs.
Nogle er druknet,
mens andre er svømmet i land
for så at krybe hen og gemme sig
i nattens mørkeste hjørne i udkanten af universet.
Husene, vi bor i, er hverken af sten eller af halm.
De er lavet af alt det skrald, vi har samlet gennem årene.
Rådne brædder, blikplader, rester.
Et stort rod, der holdes sammen med spyt og alprazolam.
Med umulige gældsbyrder
og løfter, som alle giver og modtager, men som ingen overholder.
Derinde sidder vi, sammenkrøllede og alene,
og beder til, at ulven ikke kommer og blæser vores hus ned i nat.
Er dit hus i det mindste lavet af træ?
Hør her. Det er ligegyldigt, hvilket materiale det er lavet af.
Det vigtigste er at bo tæt på andre huse.
Så, når væggene ryster, kan de læne sig op ad hinanden.
Men her er jo ikke andre.
Jo da, lille ven. For eksempel er vi her lige nu.
Og vi er her også, når du ikke ser os.
Lige nu er det lidt mærkeligt, men vi ordner snart det hele.
Lover du det?
Jeg siger, jeg lover det. Bare vent og se.
Jeg bør ikke sige noget. Jeg har det også selv sådan.
Hvordan?
Hun svarede ikke, men jeg forstod det godt.
Hun talte om den fornemmelse, man har dybt nede i maven.
Selv når man tror, at man har skrabet alt væk,
og at den ikke kan såre én længere,
så er den der igen og fucker én op.
Den får én ned med nakken hver eneste gang.
Håbet om, at denne gang er lykkens gang.
IS, NÅR JEG KOMMER HJEM?
SMÅPENGE
KRUS
TALLERKENER
-Åbner baren igen? -Er ejeren kommet tilbage?
Den har fået ny ledelse.
Tekster af: Anna Jennifer Christiansen