Roky, měsíce a dny strávené rozplétáním jedné nitě
z uzlu vlastních nervů napjatých k prasknutí.
Bezesné noci a otisky polštáře na tváři.
Ztrácím všechno, včetně vlasů, a snažím se nadechnout.
Kam jdeš? Kde jsi? Řekni mi, kam máš namířeno?
Zavři všechno pod poklop, však nikdy nevíš.
Tak kam jdeš? Kam jdeš, teď když…
Už ani sám sebe nepoznáváš.
Vidíš někoho v zrcadle, ale ty už to nejsi.
Nepoznávám tě.
Kolik životů potají žiješ?
Už tě ani nepoznávám.
DRUHÁ STRANA MINCE
NONSTOP POHOTOVOST
No, zastavili jsme vnitřní krvácení.
Naštěstí jsme to stihli.
Často je sem přivezou, když už je pozdě.
Ale nemůžeme vám nic slíbit,
dokud ho plně neošetříme a neuvidíme, jak mu je, až se probudí.
Ale aspoň mu teď můžeme držet palce.
To se říká, když se příběh blíží ke konci.
To prostě poznáte.
Visí to ve vzduchu.
Nevím, jestli to tak je. Myslel jsem, že to skončilo už před 20 lety,
toho srpnového odpoledne, kdy jsme konečně přestali hrát pantomimu.
Co děláš v sobotu odpoledne? Nezajdeme na výstavu Warhola?
Andy Warhol mi byl ukradenej,
ale zrovna se rozešla s přítelem, takže jsem měl šanci
zkusit ji sbalit, než se objeví další mlátička.
Dřív bych řekl…
Jasně. Andyho Warhola zbožňuju!
Chci tetování tý polívky v konzervě.
A nad těmi portréty Marilyn jsem si tolikrát honil!
Všechno bych obětoval.
Zkoušky, práci, doktora, přátele, holky…
Jako vždy bych spálil všechno, co mě spojuje s důstojností, a řekl…
Jasně, mám čas. Půjdeme, kam chceš!
Ale místo toho jsem se přemohl a řekl…
No, myslím, že v sobotu už něco mám.
To byla jedna z nejtěžších věcí, co jsem v životě řekl.
Horší, než když jsem řekl mámě, že už nechodím na vejšku.
Jen jsem osm hodin jezdil metrem tam a zpátky jako psychouš.
Protože mi připadalo, že ta věta…
„Vlastně s někým chodím…“
…znamenala konec něčeho úžasného,
co se nikdy nestalo.
A proto to byla jen neposkvrněná iluze
jako jiné věci, co se nikdy nestaly nebo trvaly jen chviličku.
To je problém nás zoufalců.
Když nás někdo nechá čekat, kašle na nás, má nás na konci jejich seznamu priorit
nebo i níž…
Co se dá dělat? Mám power pilates!
Máme závěrečné vystoupení.
A…
Promiň, ale ve středu dávají Kdo ho viděl.
Neber to jméno nadarmo!
No, důležitost sledování Kdo ho viděl je diskutabilní.
Je to občanská povinnost!
Chápu, ale když tě někdo někam pozve…
Ticho. Ukazují Isottiny poslední zprávy.
Šla koupit leguána
svému třináctiletému příteli,
kterého poznala na TikToku, ale nikdy do zverimexu nedošla.
Když na nás serou ostatní, nevadí nám to.
Řekneme si: „No co, tak příště.“
Ale když my máme říct „dost“,
když máme říct…
„Ne, promiň. Nemůžu.“
Říct „nemůžu“ je horší než se bodnout.
Začne vás hlodat,
že to byla konečně příležitost se s ní dát dohromady,
ale teď se to kvůli vám nestane.
A budu toho do konce života litovat.
Nebo jsem našel trochu důstojnosti.
Možná mi to vedro odvařilo zoufaleckou žlázu.
Ale dodal jsem…
Víš, s někým totiž chodím.
Bum! Řekl jsi jí to! To je vono!
Tak se to dělá!
Co na to řekne?
Co když se naštve?
Začne žárlit
a ty jí to konečně řekneš.
„Teď toho lituješ, co?
Měla jsi šanci, ale už je zadaný.
Teď je z něj žádaný hřebec.“
No super! Tak to mám radost. Musíš mi o tom povyprávět.
Ne. Je jí to u prdele.
Nevím, jestli jí to bylo u prdele.
Hip, hip, hurá, debile!
Macchiato, prosím.
Rozhodně kvůli tomu nevyváděla.
Ale zdálo se mi, že něco malého a nepatrného
se v ní taky zlomilo.
Ale neslyšel jsem žádné tříštící se střepy,
protože byla naučená, že každé trapné ticho
musí být vyplněno křikem, dokud někomu nerupnou hlasivky.
BUDÍK 8:00 ODLOŽIT
ŽÁDNÁ UPOZORNĚNÍ
HVĚZDNÉ VÁLKY
Pořád bojujeme, nikdy nás nezlomíte!
Nikdy!
Co to děláš?
Co já vím?
Když mě bodne, tak to nepronikne, ne?
Na to je mnohem lepší ananas.
Jak to myslíš?
Ananasová slupka je tvrdší a taky zastaví oheň.
Když si ji dáš na ruku,
můžeš s ní zastavit hořák a nespálíš se.
Bručoun podle mě nepřijde s hořákem.
Můžeme se stavit u mě. Vyrobil jsem si brnění.
Vyrobil sis ananasový brnění? Proč?
ANANASOVÉ BRNĚNÍ
Co když se objeví nepřítel, který vládne ohněm?
- Jakej? - Jsem připravenej.
Stihneme skočit na kafe?
Hele, lidi, nemusíme tam chodit všichni.
Buďme rozumní. Nejedeme na výlet.
Všechno to začalo kvůli mně. Myslíš, že s vámi nepůjdu?
Říkal jsem to jen tak, ale kdybys konkrétně ty nešel,
měl bych tě za pořádnýho hajzla.
Ale ostatní nemusí.
Je to můj bejvalej a zavolala jsem Carlovi a Emiliovi.
Radši půjdu, abych je trošku krotila.
K tomu jsem chtěl něco říct.
Nepřekvapí mě, když dostane pár ran, ale nechci se zaplést do něčeho…
Do čeho?
Musíte být přesvědčiví, to je jasný,
ale on musí být zároveň schopný vstát pak z postele, chápete?
Kvůli čemu?
Teoreticky!
Jak to mám krucinál říct?
Nechci bejt zapletenej do vraždy!
Kristepane, Zero!
Sejdete se v osm ráno na náměstí, což jste si domluvili SMSkou.
Když se někdo rozhodne někoho zabít, nenechává takový stopy.
Takže říkáš, že se tam objeví,
možná dřív, než mě vykuchá jako rybu,
ale neudělají nic přehnanýho?
Zero, dneska jde hlavně o to ho zastrašit
a možná trošku zmasírovat.
Já jdu s vámi, abych mezi tím zajistila rovnováhu.
A proč jdeš ty?
Proč? Aspoň tam bude další žena.
Celý to smrdí patriarchátem.
Aspoň tomu dodáme trochu ženské solidarity.
I když s tím nesouhlasím.
Dobře, nebudu se tě na nic ptát.
Jen doufám, že tam bude oheň, aby ses mi omluvil za ten ananas.
Dracarys.
Pamatuju si, že to byla dlouhá cesta.
Srdce mi bušilo
a Pásovec mi pořád opakoval
tu jednu pochybnost, co jsem měl.
Co když Carlo a Emilio nepřijdou?
Co když zaspí?
Přijdeš tam, potkáš Bručouna a co uděláš, když bude mít nůž?
Prosím, už tak jsem nervózní.
Proto jsem oblepenej časáky.
To je fuk. Nepomohly by ani ananasy.
Zamíří vysoko. Bodne tě do krku a do hrudi. To bolí.
Říkal jsi, že od Bručouna je to bezpečnější,
protože bodá s rozmyslem.
Ale to bylo předtím.
Zkus se do něj vcítit.
Postříkali jste mu ksicht a zlomili nos.
- Ojel jsi mu ženskou. - Já nikoho neojel!
Jde o to, jak to vnímá.
Dokonce ho i vyhodili z rodinné firmy, kde pracoval.
Chudák.
Nezastávám se ho.
Ale divil by ses mu, kdyby tě bodnul?
Nemám sílu se hádat
a soustředím se na jedinou útěchu.
A přiznávám, že je to kontroverzní.
Nechci umřít sám.
Jasně, nikdo nechce umřít sám.
Ale nemyslím tím, že chci, aby mě moji drazí drželi za ruku a tak.
Nechci být jedinej.
Chci, aby všichni padli se mnou.
ZDE LEŽÍ ZERO RÁD SVÉ BŘÍMĚ SDÍLEL
Co když umřu, oni budou žít dál
a stane se milion věcí?
Zažijí naklonovaný dinosaury, invazi emzáků,
to, jak lidi ze Zanzary žebrají o prachy na Ostrově celebrit.
Všechno to, na co jsem čekal celej život,
a jako jedinej bych se toho nedožil.
Stejně si to nezaslouží víc než já.
Svět by měl skončit mojí smrtí.
Až se mi zastaví srdce,
Zemi zasáhne meteorit a vyhladí veškerý život.
Budeme si kvit a nebudu zahořklej.
Ale uvědomuju si, že je to megalomanské a sobecké.
Nejsem blázen. Vím, že něco takového nemůžu po lidstvu chtít.
Takže bych se spokojil s kamarády.
Ale jak jsem přemýšlel, kdo asi skonči mrtvej se mnou,
všiml jsem si hromady projíždějících poldů a řekl si:
„Co se to dneska kurva děje?“
A všichni jeli na náměstí, tak jsem řekl…
Bráchové už to sfoukli, Smeraldo?
Neodpověděla. Rozběhla se a my za ní.
Ale celé to bylo zatarasené.
Všude byli lidé a všichni se ptali…
Co se stalo?
Začal jsem panikařit. Říkal jsem si:
„Co to ti dva kurva udělali? Zabili ho?“
Nebo naopak. On zabil je!
Určitě tam sebevědomě nakráčeli a on je bodnul.
Nebo měl Secco pravdu
a fakt přišel s hořákem.
Proto to tam tak smrdělo!
Ale pak jsem je spatřil.
Z jejich výrazu mi naskočila husí kůže.
Na vteřinu jsme se střetli pohledem
a Carlo pak udělal mezinárodní gesto pro „vypadneme odsud“.
Proč? Zabili ho?
Zmizeli a já nemohl najít Smeraldu.
Říkal jsem si: „Kde sakra je?“
Asi je chytřejší než my a utekla, protože to bylo jediný řešení!
Ale ne.
Upřímně, nechce se mi tady napodobovat hlasy,
protože mi ještě teď tuhne krev, když si na to vzpomenu.
Asi je mrtvej.
Pojď, Zero.
Hej, jdeme!
Smeralda je támhle.
Pošli jí zprávu, že jsme v kavárně.
Nemůžeme ji tu…
Musíme vypadnout, ty vole!
Byl jsem napůl v transu, takže nevím, co se mi honilo hlavou.
- Pozor! - Promiňte!
Vyšiloval jsem a potřeboval jsem se znovu ovládnout,
tak jsem si řekl: „Dám všechno do pořádku. Jako při pitvě.“
Otevřu hlavu,
vyndám všechny myšlenky a položím je na stůl.
Tak začneme.
Jako první je tu hrozný pocit.
Úleva.
Vím, že to není hezký.
Leží tam chlap v kaluži krve,
ale nemůžu říct, že je mi to líto.
Je to jako ptát se Froda, jestli ho mrzí smrt Saurona.
Co na to říct?
Tři filmy se mě snažil zabít.
Mám ho oplakávat? „Chudák, byl tak zdvořilý.“
Můj milášek!
Hele, nebudu tancovat na TikToku,
ale nebudu předstírat, že truchlím. No tak!
A pak je tu strach.
Spousta strachu.
Smrt.
Ta nejstrašnější věc na světě.
I přirozená smrt se zdá jako něco vzdáleného,
co do našich životů nepatří.
Téměř nikdy si ji neuvědomujeme.
Jen když se to stane.
Ale násilná smrt,
ubodání k smrti…
To berete jako něco, co je od vás na hony vzdálené.
UBODÁN – UŠKRCENA
Ale je to jen pár metrů od nás.
To tělo, co má ještě váš pach,
a vy zase jeho.
Vyměnili jste si atomy, molekuly, pot…
Myslíš, že je to jen hra?
A teď tam leží mrtvý,
probodnutý ostrým kovem,
který ho několikrát rozerval.
Pak je tu pocit, za který se stydím. Ani ho nechci pojmenovat.
Je to něco, co jsem cítil, když jsem viděl Smeraldu v zoufalství.
Malá část mě si pomyslela…
Co sakra bulíš?
Říkala jsi, že tě mlátil, že je to hajzl,
a teď brečíš, jako by umřel Derek z Chirurgů.
Seber se, krucinál!
Vím, že racionální odpovědí je, že to, co pro mě bylo monstrum,
pro ni bylo spousta jiných věcí.
Byla s ním sedm let.
Je pochopitelný, že ji rozhodí pohled na jeho mrtvolu.
Jasně, že je to pochopitelný, vole.
Díky za moralizující přednášku.
Ale stejně mě štve, že kvůli tomu hajzlovi brečí.
Dobrý, nebo musím mít tvoje svolení?
Hej, chceš limču, ty pitomče?
Já ani nevím, jestli se to fakt stalo.
Myslím, že jo. Už to je v římských zprávách.
A co Smeralda?
Volala jsem jí, ale nebere to.
Pořád nechápu, jak můžete být tak klidní.
Podle mě je to dobře.
Jak jako dobře?
Někdo zemřel. A to má svý důsledky.
Stejně by umřel. Nemá smysl to odkládat.
Ani se mi nechtělo zkoumat,
kam Seccovo uvažování o životě a smrti vede,
ale neměl jsem čas se ptát, protože zazvonil zvonek…
Máme zavřeno!
Klídek! Jak jako zavřeno?
Lásko! Myslel jsem, že mi nečteš zprávy!
Lásko moje!
Stalo se toho hodně.
Jí nic neudělal, ale je po Bručounovi.
Přísahám, že jsem to nebyl.
Tartallegrům už o prachy nejde!
Nevím, co se stalo. Řekli nám…
Zlato! Počkej. Přestaň.
Myslel jsem, že už tě neuvidím.
Vysvětli mi to. Jak to, že Bručouna zabili?
Kdo to udělal?
- Počkej, není to… - Sklapni.
Pořád drží nůž.
Zastavují lidi. Musíme jít!
Je to uzavřené.
Pořád jsem v šoku,
protože jsem viděl, kdo držel nůž.
Vyloženě jsem spatřil
jeho vraha.
A ze všech lidí, které jsem kdy potkal,
by mě nikdy nenapadlo,
že by se vrahem mohl stát
zrovna Lorenzo Montini.
Montini…
NONSTOP POHOTOVOST
Můžu tu počkat?
Můžete počkat v čekárně, ale dovnitř vás nepustím.
Nechcete si odpočinout doma?
Zavoláme vám, až se probudí.
Jak se maličkej jmenuje?
Giulio.
Jmenuje se Giulio.
Představte si tu propast, do který jsme ho uvrhli,
že tohle udělal.
Snažili jsme se vyřešit Divočákovy problémy
a pak ty moje, zatímco on byl celou dobu přímo před náma,
propadal se hloub a hloub do pekla
a my ho úplně ignorovali.
A nakonec se stal peklem samotným.
Ale proč to Montini udělal?
Slyšelas, co jsem řekl?
Dluh u Tartallegrů je pryč!
Zlato, tak velký dluhy jen tak nezmizí.
Nevím, jak se to stalo. Je to jako zázrak!
Zázraky dělá Panna Maria.
My děláme byznys.
Ale… co s tím má společnýho?
Ty jsi o tom vážně nic nevěděl?
O čem? Nerozumím.
Fakt tě nenapadlo,
když Tartallegra šla za Bengálcem, kterej to způsobil,
proč nikdo nechtěl prachy po Carlitovi,
když to zprostředkoval?
Mě to napadlo. Myslel jsem, že s ním mluvili,
ale zajímalo je jen, kým to začalo.
Ne.
Teda ano, ale něco ti uniká.
Šli za Carlitem.
A řekli…
Kvůli tobě se zablokoval ten účet, takže nám to dlužíš.
Seš řidič, ne?
A co jsi řekl?
Že ano, soy řidič, ale no soy limuzínová služba.
Vozím jen dona Diega Coccodritta.
Ty jo! Konečně zvrat, co dává smysl,
pro tohohle napůl sexy Kubánce!
Dobrá práce, scenáristi.
Už jsem se divil, proč v tom Coccodrittovi nejedou.
COCCODRITTOVI
Coccodrittovi jsou konkurence Tartallegrů.
Dělají to samé: drogy, lichva, vydírání…
Jsou trochu kreativnější.
Mají slabost pro květinářství a autosalony.
Ale v jiné části města.
Jsou to konkurenti, ne rivalové,
protože se navzájem respektují a nelezou si do zelí.
Od nich například kámoška Lemur kupuje hašiš.
Tak proto tě nechali na pokoji.
Nechtěli začít válku gangů.
Ta válka by stejně začala.
Bručoun sem každej den chodil a byl k nezastavení.
Zmlátil Montiniho na ulici a udělal scénu.
Takový drama přitahuje poldy a to škodí kšeftům.
Takže jsme museli uzavřít dohodu, která by vyhovovala všem.
Zlato, co jsi udělala?
Koupili tvůj dluh.
Cože? Jak to myslíš?
Zaplatili to a koupili náš dluh.
Co to znamená?
Už nedlužím Tartallegrům, ale Coccodrittům?
Jo. O něco víc, ale ne tak naléhavě.
Co sis myslel? Takový dluhy nezmizí.
Miluju tě, to víš, ale tohle mi vysvětli.
- Co jsme tím získali? - Měsíc.
Měsíc čeho? Co mám dělat s měsícem?
Měsíc je měsíc.
Takže máme měsíc navíc?
Vím jen, že za měsíc se sem musím vrátit.
Ale jestli je s Coccodrittovými,
proč do toho tahal Bengálce, co dělal pro Tartallegru?
Jaká je mezi nimi spojitost?
Je to velká bouda jak od Keysera Sözeho, co?
Předpověděli všechny tahy jako domino
a skončilo to tím, že rodina Coccodrittových koupila dluh.
Ne, jejich děti chodí do stejný školy.
Carlito chtěl rodičům Aryana
přihrát dva tisíce eur.
Beru to zpátky.
Skutečný život má vždycky tak špatný scénář.
Neoriginální.
No, tak aspoň máme měsíc navíc.
Máme víc času něco vymyslet, takže aspoň…
Zero…
Nic neřekla, ale v těch sklopených očích byla tečka.
Tečka, která znamená konec. Bez odvolání, bez námitek.
Tečka.
Nejdřív jsem si myslel, že ta tečka znamená konec tohohle.
Že to musím přijmout. Že je konec.
Ale až o měsíce později mi došlo, že to byl konec
myšlenky, která nás provázela 40 let.
Že budeme vždycky jako Rošťáci.
Že zůstaneme spolu a parta bude pohromadě.
Dokud budeme spolu, zvládneme všechno.
A postavíme se klidně i světu.
Tak počkej, ty jsi měl svou emo chvilku,
zatímco já slavil, že je konec a konečně vypadnou.
Proč tu pořád jsou? Co?
Nevím. Co jim mám říct?
Bože, to je otrava.
Promiň, Sarah. Nechci znít neslušně…
- Neslušně, jo? - Nech toho!
Máš v plánu někdy
pohnout těma svýma nožičkama ke dveřím?
Jo, Zero, neboj!
Jdeme k mámě. Už jsem jí to řekla. Má radost.
Ale prvně musím něco udělat.
Za dvacet minut si pro ni přijdu.
Jestli jí chceš něco říct, tak máš poslední šanci.
Zatím.
Ne, je to blázen. Ty ji fakt posloucháš?
- Nerozumím, co tím myslela. - Co myslíš?
Skoč po hlavě. Je mrtvej.
Teď jsi na řadě ty!
Na to není vhodná chvíle.
Jasně, že není!
Na tohle není nikdy ten správnej čas!
Co znamená skočit? Nejsme na mostě v Ariccii.
Tohle je vážná věc.
Musíš na to pomalu. Velmi pomalu!
- Přesně. - Jo!
Půjdete na rande, uvidíš, jak to půjde,
nenecháš se unést touhou nějak to pojmenovat…
A když si na to pak pomalu zvyknete,
když to takhle půjde sedm nebo osm let
a všechno bude pořád v pohodě,
tak tu situaci začneš vyhodnocovat
a řekneš si: „Objektivně to vypadá, že jsme spolu.“
Ale je to jen momentka. Nemůžeš to plánovat.
Ale v tu chvíli budeme spolu.
A v tu chvíli se rozejdete.
Ale teprve to začalo.
Ne, to je sedmiletá krize.
Jeden z vás už toho má dost.
Co jí mám říct?
Hraj blbýho. Nějak ji rozesměj.
Řekla 20 minut. To uteče a pak vypadne.
Čauky.
V takových situacích nevím, co říct.
„Jak se cítíš?“ mi přijde blbý.
Nemusíš nic říkat.
Chci ti poděkovat za posledních pár dní.
Musela to pro tebe být hrůza,
ale ukázal jsi mi jiný svět.
Poprvé jsem žila normální život
s někým, komu na mně opravdu záleží.
Myslím, že jsem si zvykla žít s papiňákem,
co může kdykoliv vybuchnout.
Jo, promiň, že jsem tě tenkrát nepožádal, abys zůstala.
Nechtěl jsem, abys šla pryč.
Tohle mi fakt nejde.
Ne že bych tě neměl rád, právě naopak. Ale já…
Hele, neříkám to proto, že bych se k tobě chtěla nastěhovat, jo?
Člověka, se kterým jsem byla sedm let, dneska ráno ubodali k smrti.
Na usazení teď fakt nemám náladu.
Má pravdu.
Pořád zapomínám, že je mrtvej.
Nemůžu to pochopit.
Neříkala jsem to kvůli tomu.
Jen to od tebe bylo hezké.
Já vím. Jen mám pocit, že jsem tě měl víc chránit
nebo ti to nějak oplatit.
Zachránila jsi mě, když mě venku škrtil.
Nikdy v životě jsem nechtěla, aby mě někdo chránil, Zero.
Ale líbili se ti drsňáci, co se uměli prát.
Nebuďme naivní.
S tím jsem nemohl soupeřit.
Ty seš fakt trouba!
Líbili se mi lidi, co si mě vybrali,
co si byli jistí, že mě chtějí.
U tebe to bylo vždycky jen na mně.
Nikdy ses nerozhodl to risknout.
Ostatní to neřeší
a riskují, že se ztrapní.
Chtěl jsem říct: „To není pravda. Vždycky jsem si měnil plány,
když ses objevila.“
Ale pak jsem ucítil Pásovcovu ruku a slyšel, jak říká…
Pst! Mají evidenci.
Promiňte, žádám o přestávku!
To je jedno, Zero.
Tohle nebyl ten správný čas to řešit.
Jak to šlo? Udělala jsi, co jsi chtěla?
Jo, trvalo mi to, protože nějakej dědek nechtěl odejít.
Stál tam, jako by byl strážcem slušného chování.
Ten nápis mě vždycky trochu znervózňoval.
Jako by to byl rozsudek na doživotí.
Teď je to lepší.
MŮŽEME BÝT NAVŽDY JAKO KOMETY?
ŘÍMSKÝ DÁLNIČNÍ OBCHVAT
Další dny, jako by se zastavil čas.
Se všemi záznamy hovorů,
Smeraldinými bratry,
a tím vším, co jsme někde říkali,
se nás vážně nikdo nepřijde zeptat, co jsme kurva vyváděli?
Ale ne. Nikdo nepřišel.
Legenda o Bručounovi, jeho celoživotním barbarství,
které bylo noční můrou aspoň tří generací lidí,
byla odbyta stránkou v římských novinách a křivým nápisem na zdi.
Nejdřív mě pohled na něj štval.
Říkal jsem si: „Vůdce, jo?
Byl to někdo, kdo mlátil holky a šikanoval děti.“
Ale názvy ulic v tomhle městě
jsou plné státníků a válečníků,
kteří shazovali bomby na lidi, zabíjeli rodiny, muže, ženy, děti…
A nikdo jejich cedule nesundává.
Bylo by to nefér, kdyby to platilo jen pro Bručouna,
tak jsme tam ten nápis nechali.
A po nějaké době jsme na něj zapomněli.
Stalo se to součástí městského dekoru.
Vím, že jsi to neudělal pro nás.
Nevím, jestli jsi to udělal pro sebe nebo jsi neměl na výběr.
Ale pokud tam teď jsi,
tak proto, že se posuzují fakta, ne úmysly.
Ale jsou tu i jiná fakta,
která jsou stejně důležitá, i když se u soudu neřešila.
Například to, že jsme tady na světě,
že můžeme dál žít
hádat se, mít úzkosti a smát se,
je jen díky tobě.
Platíš za něco, co nám všem umožňuje
dál žít.
A my si to ničím nezasloužili, spíš naopak.
Celé ty roky jsme ti nijak nepomohli a ty jsi nám nic nedlužil.
A přesto jsi nám dal všechno.
Moje babička celý život děkovala svaté Lucii,
která ji údajně zachránila, když umírala při porodu.
„Každý máme v nebi svého svatého,“ říkávala.
„Musíš jim každý den děkovat, že jsi živý a zdravý.“
Nikdy jsem ji neposlouchal, ale teď vím, že měla pravdu.
Jenže náš svatý není v nebi. Spíš naopak.
Je v tomhle světě na místě, které se nejvíc podobá peklu.
Jak se má?
Dobře. Lépe než minule. Dokonce i trochu přibral.
Dali mu ten dopis?
Jo, měl radost. Dojalo ho to. Prý odepíše. Napsal jsi tam adresu?
Jo, je úplně dole.
Dala jste mu tu fotku?
Jo, děkuje ti.
To mu dělalo největší starost.
Ví, že bych se o něj sama nepostarala.
Aspoň že je u tebe v pořádku.
Díky, že jsi mě odvezl, i když odjíždíš.
Ne, nespěchám.
Za tři dny budu zpátky v Římě.
Promluvíme si pak?
Dobře. Ale dávej pozor na cestách.
Taky si někdy odpočiň.
Ahoj, Giulio!
- Můžu se na něco zeptat? - Jasně.
Proč se jmenuje Giulio? Je to divné jméno pro psa.
Podívej.
Koho ti připomíná?
Bože, já nevím.
Nejhezčího politika v historii Itálie!
Koho? Rutelliho? To byl fešák, ale nejmenoval se…
Giulio Andreotti!
Pane prezidente?
Pane prezidente!
Ty jsi toho idiota nepřesvědčil, co?
Nešlo to.
No jo, má dítě.
Nemůže na tři dny zmizet a nechat to na té chudince.
Jo, přesně.
To tak.
To je ta skvělá racionální historka,
se kterou vždycky přijdeme,
abychom omluvili Seccovo chování.
Ale on se nevymlouvá na dítě.
To říkáme my, aby se nám to líp přijímalo.
Seccovi jsem vlastně řekl ještě něco jiného.
To Sarah neví. Tímhle jsem se se Seccem rozloučil.
Říkal jsem si: „Je nám 40,
možná je čas mluvit otevřeně jako dva dospělí lidé.“
Tak jsem to řekl.
Fakt tě nesnáším!
To děcko všechno zničilo.
Už spolu nemůžeme nic dělat. Zabil jsi náš tandem.
Odpověděl stejně dospěle.
Co kurva chceš?
Ty sis začal s těmi komiksy a Netflixem.
To ty jsi to zabil.
To, že mám dítě, nic nezměnilo!
Tak počkat, neřekl to s náznakem zášti nebo smutku.
Byl to Seccův standardní chladný tón.
Ale na chvíli to otevřelo malou skulinku a já skrz ni viděl posledních pár let,
všechny ty věci, do kterých jsem se kvůli práci zamotal.
- Dobré i špatné. - Jaké bylo počasí v Kobaní?
A uvědomil jsem si, že Secco tam prakticky nikdy nebyl.
Nikdo z mých starých přátel tam nebyl.
Protože jsem si nenašel čas, abych si je v životě udržel.
Nebo je to možná můj velký racionální příběh,
který má ospravedlnit mé chování.
Napadlo mě:
„Co Secco dělal, když žil bez našeho přátelství?“
A i když byla odpověď zjevně
„hrál poker“
nebo „užíval si, když má dítě,“
tušil jsem, že za těmi myšlenkami
se skrývá něco hrozného,
co by mohlo smést
celý můj systém ospravedlňování.
Zastav, když vidíš ty mraky.
Do hloubky to prozkoumej a zapřemýšlej.
Protože ty mraky o tobě něco prozrazují.
Tak se člověk poučí.
Jsi dost zralý na to, abys svým démonům čelil
a mluvil o tom s ostatními.
Proto jsem sebral odvahu a…
Tak si naser!
Skvělá práce.
Vyhul mi!
Tobě i tvý mámě.
Pořád jsi mi ještě neřekla, jak se sakra máš.
Jsem v pohodě.
Ale žít s mámou není snadný.
Pořád chybí jen málo a budeme ve zprávách.
Ale se Stellou jsi to ustála.
Víš, že jsem prohrál 50 eur? Vsadil jsem se, že se do týdne vrátíš.
Prohrála jsem kvůli tomu stejnýmu.
No, už je to šest měsíců. Zlomila jsi to.
Nic jsem nezlomila, Zero.
Myslím, že problém je v mé hlavě.
Půl roku jsme nemluvily,
ale část mě si nemyslí, že jsme se rozešly.
Jako by to bylo jen období, kdy spolu nemluvíme.
Jako nějaká pauza.
Ale kdykoli se mi něco stane,
první myšlenka je, že jí to chci říct.
To je na začátku normální.
Je normální mít v hlavě seznam
a zapisovat do něj všechno, co se stane,
abych jí to pak mohl říct a ona o nic nepřišla?
Nevím, jestli je to normální, ale je dobře, že se jí neozýváš.
Každý den se dívám do zrcadla a říkám si: „Dobře ty, dneska jsi odolala.“
Jako nějakej feťák.
Ale ta myšlenka tam pořád je.
Jako aplikace, co běží na pozadí, i když ji nepoužíváš.
A víš, co je na tom nejhorší?
Ne, ale tohle už zní dost drsně. Nevím, jestli to chci slyšet.
V mojí hlavě to všechno závisí na mně.
Myslím si, že když jednou zvednu telefon, ona tam na mě bude čekat.
Jako by nebylo možné,
že se přes to Stella přenesla,
našla si někoho jiného, čeká dítě…
Hele, teď na to nemysli.
Stejně jí v týhle zemi nedovolí adoptovat, takže…
Fakt?
Díky bohu za fašisty, co brání mý ex najít štěstí.
Zvládne ten pes tak dlouhou cestu?
Vždyť nešel pěšky.
Vykakal se, nažral se
a teď hezky usne.
Žije si svůj život.
Po dvaceti metrech bude váš cíl na levé straně.
Pošli Seccovi fotku!
Počkej, natočím video.
Ty hajzle. Mohl jsi přijet!
Jo, ten tak pohne prdelí.
Zlato, přineseš mi prosím ještě jedno pivo?
Jak se vede?
Nikdo tě nehledal, že ne?
Každý ráno si říkám, že dneska určitě přijdou,
a každej večer děkuju, že nepřišli.
Možná by bylo lepší, kdyby přišli, protože žít takhle…
Nahrávám tě, abych ti to pustil, až přijdou.
„Vím, že mu trháte nehty, ale uhnete trochu? Chci mu něco pustit.“
…kdyby přišli.
Dost o mně. Co ty a Smeralda?
Co s ní?
Ale no tak!
Někoho zavřeli, aby sis mohl zapíchat, a ty to zahodíš!
Běž do prdele.
To jako vážně? Už ses s ní neviděl?
Ztratila se malá Debora.
Její děda Ugo na ni čeká před Joe Spit's.
Ztratila se Debora.
Její děda Ugo na ni čeká před Joe Spit's.
Giulio!
Kruci! Neotravuj ostatní psy!
Ty teď máš psa?
Tak to přichází konec světa!
Ahoj! Ale prosím tě!
Giulio! Přestaň!
Schiocco! Přestaň!
Chudák. Co provedl, že musí být tvůj pes?
Asi byl v minulém životě Priebke!
- Kdo? - Priebke! Ten nácek!
Z masakru v Ardeatinských jeskyních!
Tohle bys jako komouš měl vědět!
Neslyším tě! Ten pes pořád štěká!
Jak se máš?
- Dobře! - Ty vole!
No tak. Nebuď na něj zlej. Uklidní se!
Ne, to jsem myslel na tebe!
Proč říkáš, že se máš dobře? Nezní ti to arogantně?
Třeba se mi nedaří a ty mi házíš endorfiny do ksichtu!
Nedaří se ti?
Nevím. Říkám to jen tak.
Tak si ty endorfiny vezmi a nebuď tak otravnej!
Možná štěká, protože chce být jako ty!
Takhle říká: „Hele, tati, já umím být taky otravnej.“
Jak jako „tati“? To je nechutný!
Hele, má dost. Asi už přestal.
Zkusíme to znova?
Giulio!
Pojď sem!
Schiocco! Přestaň!
To nemá cenu.
Nesnáší se!
Buď je necháme se rvát, nebo půjdeme.
Vezměte je radši do parku než do obchoďáku.
O co ti kurva jde?
Sama si vezmi syna do parku. Vypadá jak Buddha!
- Vidíš, jak je to hezký? - Jo!
Co kdybychom se sešli bez psů?
Proč si pořád říkáme, že se sejdeme, když to nikdy neuděláme?
Tentokrát to vyjde, slibuju.
Sliby, sliby.
Říkám, že slibuju!
Uvidíš. Budeš koukat.
Tati, přečteš mi to?
Zlato, táta teď probírá něco důležitého.
Až nám strejda Zero řekne, jestli si vrznul, tak přijdu.
Co mu to čteš?
Každý večer tu stejnou knížku.
Prý je to normální, ale co je normálního
na poslouchání úplně stejnýho příběhu každej den?
Je to Ludovicova metoda!
Buď máš kognitivní problém, nebo jsi šílenec!
Na, přečti mu to. Buď jednou strejda.
Tři malá prasátka? Seš normální?
To je jako učit děti spekulovat s nemovitostmi.
Ty to znáš?
Jo, je to na nic.
Chytrý prasátko je s vlkem domluvený.
Přemýšlej. Dva hipíci žijou ve slaměný a dřevěný chatrči,
vlk jim je zničí
a oni musí za prasetem, který staví kamenný domy.
Vyčte jim, že utratili máminy peníze,
prodá jim dům a s vlkem se o zisk podělí.
Ne!
Gimmy postavil kamenný dům, protože je opatrný.
Jo, jasně. Otevři oči. Probuď se!
V pohádce bratří Grimmů se jmenuje Gimmy Caltagirone.
Vyhodí dědečka s domem s balónky na ulici.
Přijel jsi sem bydlet,
protože ti vlk zničil dům jako nám?
Tak jsi mu to vysvětlil?
To Christine.
Miluje příběhy s prasaty.
Prý nemají velký zastoupení.
Chápu. Je těžký, když máš jako idoly jen Peppu a Babea.
A tu z Muppet show.
O ní nemluv, nebo se pohádáme.
Každopádně ne. Přijel jsem vás navštívit do prdelákova,
ale svůj dům mám.
A je tvůj dům z kamene?
Říkám si: „Jak to mám vědět?
Budovy z 80. let jsou asi z betonu. Chceš být zeměměřič?“
Ale pak mi to došlo.
Možná, že v jeho tříletých očích
jsme dospělí a úspěšní,
jako nám připadali čtyřicátníci, když jsme byli malí.
Lidi, co museli mít kamenné domy,
protože sami vypadali jako z kamene.
Možná se na nás dívá
jako nevinný malý vepřový páreček
a vidí nás takhle,
neotřesitelné jako hlavy na Velikonočním ostrově.
Bude to šok, až zjistí, jací doopravdy jsme.
Roztroušení po ztroskotání.
A ani nepočítáme ty, které jsme cestou ztratili,
ty, co se utopili,
ty, co doplavali ke břehu
a pak se odplazili schovat do nejtemnějšího kouta noci
na okraji vesmíru.
A domy, kde žijeme, nejsou z kamene,
ale nejsou ani ze slámy.
Jsou z různýho harampádí, co jsme za ta léta nashromáždili.
Ztrouchnivělé dřevo, plech, zbytky.
Celý ten bordel drží pohromadě jen sliny a Xanax.
S nesplatitelnými dluhy
a sliby, které nikdo nedodrží.
A uvnitř jsme my.
Schoulení a osamělí
se modlíme, aby vlk nepřišel
a dnes večer nám nerozfoukal dveře.
Dobře, ale je tvůj dům aspoň ze dřeva?
Hele,
na materiálu vůbec nezáleží.
Důležitější je žít blízko ostatních.
Když se ti začnou třást zdi, může se dům opřít o ten vedle.
Ale tady vedle nás nikdo není.
To není pravda, prcku.
Teď jsme tady my.
A jsme tu, i když nás nevidíš.
Jen si dáváme pauzu, ale pak všechno spravíme.
Slibuješ?
Říkám, že slibuju!
Uvidíš, budeš koukat.
Víš, proč ti to nemůžu mít za zlý?
Protože jsem stejná. Mám to stejně.
Co máš stejně?
Neodpověděla, ale já věděl, co myslí.
Je to ta věc, co zůstává ve vás,
hluboko v břiše.
I když si jste jistí, že jste se jí zbavili,
že už vám nemůže ublížit.
Ale pak se zase objeví a posere vám život.
Zabije vás tisíckrát za jeden život.
Ta naděje, že tentokrát to vyjde.
AŽ SE VRÁTÍM, PŮJDEM NA ZMRZKU?
DRUHÁ STRANA MINCE
HRNKY
TALÍŘE
Kavárna zase otevírá?
Majitel se vrátil?
Nové vedení, pane.
Překlad titulků: Jan Kavalec