Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
Începeţi când sunteţi gata.
Deci...
imaginaţi-vă o urgenţă la o şcoală.
Shelter Shutters acoperă ferestrele în timpul procedurii de siguranţă.
Swift Shield e un scut antiglonţ pliabil.
Acesta este robotul Go1 Unitree.
E un dispozitiv de dimensiunile unui câine.
E uşor de folosit în cazul unui incident cu multe victime.
Când îl desfaceţi, acoperă un metru pe 1,5 metri.
După cum vedeţi, circumferinţa e mică.
Un elev din clasele primare poate să-l ridice şi să-şi ajute colegii.
Dacă o ridicaţi, vă protejează, opreşte gloanţele instantaneu.
E suficient să o ridicaţi.
Cine s-ar fi gândit la un atac armat la magazin?
E înarmat?
Cine s-ar fi gândit la un atac armat la teatru?
Da, e înarmat.
Poate folosi grenade de diversiune
şi aleargă spre intrus ca să-i distragă atenţia.
Sistemele noastre sunt instalate în şcoli, facultăţi, aeroporturi
şi porturi.
Din cauza numeroaselor atacuri armate din şcoli,
a crescut interesul pentru produs.
GÂNDURI ŞI RUGĂCIUNI
Sau cum să supravieţuieşti unui atac armat în Statele Unite
Există o ameninţare în campus.
Pregătiţi-vă să fugiţi sau să vă apăraţi.
Sistemul de răspuns în caz de urgenţă a fost activat.
Apelul la urgenţe a fost iniţiat.
Forţele de ordine sunt pe drum.
Pregătiţi-vă să fugiţi sau să vă apăraţi.
Există o ameninţare în campus.
Pregătiţi-vă să fugiţi sau să vă apăraţi.
Sistemul de răspuns în caz de urgenţă a fost activat.
Apelul la urgenţe a fost iniţiat.
Forţele de ordine sunt pe drum.
Pregătiţi-vă să fugiţi sau să vă apăraţi.
Există o ameninţare în campus.
Pregătiţi-vă...
De când mă ştiu, facem astfel de exerciţii.
...a fost activat.
Uneori, în timpul exerciţiilor, mi se face foarte frică.
Şi nu... Îmi spun: "Vai de mine!"
Şi nu mai fac ce mi se spune.
Nu pot să tac fiindcă sunt copleşită.
Da, mă sperii foarte tare.
În sport se spune: "Cum te antrenezi, aşa joci."
Asta se întâmplă şi când e declanşată procedura de siguranţă.
Momentan, cea mai bună idee a mea e să stau lângă uşă. Sunt solid.
Aş sta lângă uşă şi, alături de alţii, aş încerca să-l atac.
Dacă am sticla cu apă, aş arunca-o ca să-i distrag atenţia.
Dacă nu, iau ceva mare din rucsac, o carte sau un caiet.
Fug.
Toţi cei din jur spun: "Auzi ceva, vezi ceva, fugi."
Stropitoarele! Unde sunt?
Ce se întâmplă?
Ce se petrece?
Habar n-am ce se petrece.
Ce se petrece?
Focuri de armă.
- Aoleu, unde? - Nu ştiu.
Lumea e pe teren.
Oameni buni, am auzit zece împuşcături aici.
Ne oprim.
Da?
Credeţi?
De ce participi?
În mai 2018, un tip înarmat a intrat în şcoala mea.
Eram în Sala de arte 1.
El s-a dus la Sala 2.
A omorât opt elevi şi doi profesori.
Ce faci, Katie?
Ţara noastră ne-a dezamăgit!
Eram a opta şi trecuse deja jumătate din anul şcolar
când a avut loc un atac armat la nu ştiu ce şcoală.
Dar am stat toată noaptea
şi am citit cum să mă pregătesc în cazul unui atac armat la şcoală.
Caut pe internet.
Intru pe TikTok şi caut...
Mă documentez.
Fiţi ingenioşi, priviţi în sus. Aveţi acces la tavan?
Puteţi muta anumite panouri?
Mai bine să fii împuşcat în încheietură sau în gleznă,
decât în plămâni, inimă sau cap.
Caut chestii, urmăresc experienţele altora.
Ştiu ce să fac.
Dacă sunt singură în baie, ştiu ce să fac.
Dacă sunt afară...
ştiu ce să fac, la fel şi în clasă.
Ştiu ce să fac în orice situaţie
şi nu-mi place.
Cum ziceai şi tu.
Suntem învăţaţi să gândim ca adulţii.
A devenit...
ceva asemănător unei tornade sau unui uragan.
Vai!
Aoleu! La pământ!
La pământ!
Un preşcolar a apărut
la Şcoala primară din Faison cu un pistol în gentuţă.
A fost demarată o anchetă după ce un preşcolar a adus...
- ...o armă la şcoală. - Nu e primul caz al săptămânii.
Nu sunt chestii la care mă gândesc din senin.
- Ţi se pare normal. - Da, e normal.
Da, în caz de urgenţă, cum ar fi o tornadă sau un uragan...
dar şi în cazul unui atac armat, dacă cineva vrea să te omoare.
E tot aia.
Nu suntem în siguranţă la şcoală.
Nu suntem în siguranţă la locul de muncă sau în magazine.
Ce e de făcut?
Vreţi să vă protejaţi copiii? Cel mai bun lucru e ca poliţiştii să...
Interziceţi armele automate.
Interziceţi cele mai populare arme.
Ce facem?
Atacurile armate produc cele mai multe victime printre copii.
De fapt, cuţitele fac mai multe victime decât armele.
- Ce facem? - Confiscaţi toate cuţitele din SUA.
Vă preocupă interzicerea cărţilor? Copiii morţi nu pot citi.
Îi protejăm pe copii la fel cum ne protejăm preşedintele.
Ce faceţi aici?
Sunt mai isteţi decât noi şi...
Nu luăm nicio măsură.
Da, trebuie să facem ceva care să fie eficient!
În SUA, civilii sunt instruiţi
să intervină primii în situaţii de urgenţă.
Aceste exerciţii au loc în şcoli,
la locul de muncă şi în toate comunităţile din ţară.
Peste 20 de milioane de adulţi
au învăţat cum să reacţioneze în cazul unui atac armat.
Mă bucur că suntem mulţi! Să începem!
Sunt Francis Brooke, instructor în programul ALICE.
Lucrez cu ei din 2018, după o carieră de 32 de ani în poliţie.
Pe atunci mergeam în şcoli,
adică ţineam instructaje copiilor, iar noaptea făceam razii.
Chris Taylor, maior în retragere, la Poliţia Greenville.
Am lucrat cu Serviciile Secrete în ultimii 6-7 ani din carieră.
Chris Morris, proprietarul Active Shooter America.
De asemenea, lucrez la Poliţia vamală San Diego.
Sunt o persoană optimistă şi foarte veselă.
Deşi o să vorbesc despre subiecte teribile azi,
o să încercăm să ne distrăm, da?
Scopul lor e să intre
şi să omoare cât mai mulţi oameni, cât mai repede.
Chiar credeţi că, dacă atacatorul se poate deplasa,
e o idee bună să vă ascundeţi sub birou?
Asta vi se spune de 25 de ani.
Dacă procedurile sunt ineficiente?
Dacă sunteţi într-o zonă a şcolii unde nu vă puteţi baricada?
Sunteţi la faţa locului.
Sunteţi acolo înaintea noastră.
- Repede! - Vine!
Încordaţi-vă încheieturile!
Pe locuri, start!
Siguranţă! Bun.
Îmi folosesc greutatea şi frecarea cu covorul,
ca să ţin uşa închisă.
Treceţi mâna rănită prin buclă şi strângeţi.
Aoleu!
- Foarte bine! Hemoragia e mare. - Doare!
- Au, doare! - Trebuie s-o opriţi.
Ăsta e primul meu instructaj.
Te-ai descurcat grozav. De aici încolo e tot mai uşor.
Trebuie să depăşiţi momentul când sunteţi puişorii din cuib.
Sunteţi uliul care vrea să mănânce puişorul.
Acum încă sunteţi puişori, nu? Vă întrebaţi cum să vă apăraţi de uliu.
Dar când ajungeţi la muncă, vreau să gândiţi ca un uliu.
Scopul e să-i facem pe ceilalţi să participe la propria supravieţuire.
E înarmat!
Deschideţi-mi!
Uită-te la mine!
Am intrat
şi i-am împuşcat pe toţi metodic, ţipând la ei încontinuu.
Au folosit acest zgomot pentru împuşcături.
O să mă ducă cu gândul la asta de fiecare dată când o să-l aud.
Uită-te la mine!
Singurul lucru care m-a şocat a fost
cât de real pare totul când faci instructajul.
Asta e o jucărie de plastic,
dar simt că am putere
când alerg pe hol şi oamenii fug de mine.
Şi e înfiorător...
şi foarte scârbos.
Pare tot mai real.
Scuze!
Treizeci de state din SUA permit profesorilor
să poarte arme ascunse la şcoală.
În Utah, cadrele didactice care au permis pot purta o armă ascunsă
fără să anunţe părinţii sau administratorii şcolii.
Liniştiţi-vă puţin.
Vreau să închideţi ochii.
Vreau să vă imaginaţi un moment
şi un loc
care vi se pare
foarte calm,
liniştit şi fericit.
Aşa trebuie să fim.
Închide ochii o secundă.
- Încă puţin. - Bine.
Văd cum îţi tresar pleoapele,
ceea ce înseamnă că eşti destul de încordată.
Da? Inspiră profund pe nas şi expiră pe gură.
Bun. Uită-te la pistol. Concentrează-te asupra lui.
- Da? - Bine.
Uşurel, încetişor.
Trageri la ţintă în poligonul Lee Kay,
dar aceştia nu sunt soldaţi şi nici poliţişti.
Sunt cadre didactice şi directori de şcoală.
Acest e un curs pentru profesorii care vor să poarte arme la şcoală.
Veniţi aici puţin.
Câţi dintre voi au mai tras cu arma?
Câţi dintre voi nu au experienţă?
E prima dată când trageţi?
Bun. Perfect.
- E bine aşa. - Hai, Rachel!
Nu e nevoie să te uiţi ce faci. Apasă pe trăgaci şi atât.
Nu uita meditaţia de mai devreme.
Nu te grăbeşti, apeşi şi tragi.
Bun. Nu se întâmplă nimic, nu?
- E ceva, dar... - Da.
Probabil eşti mai degrabă copleşită de emoţia momentului.
Mi-am dorit să devin profesoară de chimie
de la prima mea lecţie de chimie din liceu.
Eram o mare tocilară.
Mi-am zis: "E cea mai tare materie. Asta vreau să fac!"
Gândeşte pozitiv şi trage!
- Simţi ceva înainte să tragi. - Aşa e.
Vreau să inspiri profund pe nas şi să expiri pe gură.
Eliberează tensiunea.
Dacă ai emoţii, uită de ele.
Suntem doar noi doi. Nu mai e nimeni în jur.
Ai arma în mână.
Asta e tot ce contează. Tu deţii controlul.
Predau de 25 de ani.
Foarte mulţi profesori au părăsit sistemul
în ultimii doi ani.
Cei care ne-am înscris la curs...
Încă nu ne-am descurajat.
Se poate întâmpla oricând, dar încă nu e cazul.
- Cum se numeşte cursul? - Teacher's Academy.
De ce aţi înfiinţat Teacher's Academy?
Ajutăm cu tot ce se învaţă în şcoli despre procedurile de siguranţă
şi toţi paşii de urmat.
Îi învăţăm totul.
Dar, dacă nimic nu funcţionează, ce trebuie făcut?
Acolo se opreşte instructajul profesorilor.
Sincer, suntem arătaţi cu degetul pentru organizarea acestui curs.
Suntem criticaţi
că îi implicăm într-atât pe profesori.
O să vă tot spun că nu vă pregătim ca să ne înlocuiţi, categoric nu.
E un instrument. Nu o să-ţi explodeze în mână.
Nu vreau să-mi cumpăr o armă.
Nu vreau să am o armă în casă.
O să lucrăm întâi la depăşirea aversiuni...
Nu vreau să mă gândesc zilnic
cu ce o să mă îmbrac la muncă pentru a-mi ascunde arma.
O să fie mai bine.
- Ţin degetele unde trebuie? - Da.
Dar m-am înscris la acest curs
pentru că trebuie să fiu mai bine pregătită
ca să-mi apăr copiii.
Unii spun că nu e o idee bună. Dumneavoastră ce v-au spus?
Îmi pare rău că nu mai e suficient să activezi procedura de siguranţă.
Îi îndemnaţi să tragă?
Le spunem că au dreptul să aleagă să riposteze.
Nu vreau să alergaţi după cineva prin şcoală.
Vreau să urmaţi procedura de siguranţă, să urmaţi regulile.
Voi decideţi când e nevoie de mai mult.
E o alegere profund personală. Nu e o reacţie pentru toată lumea.
Dar, dacă vreodată veţi avea nevoie,
deşi sper să nu fie cazul, ce veţi face?
Veţi da bir cu fugiţii sau veţi lupta?
Chiar îmi doresc să fiu învăţătoare.
Îmi plac copiii mici şi să lucrez cu ei.
Îmi place să-i las să se exprime şi să-i ajut să reuşească în viaţă.
Dar o să fie frustrant din cauza atacurilor armate.
Va trebui să-i pun să facă tot felul de exerciţii.
Şi, ca învăţătoare, dacă unul din ei păţeşte ceva,
o să mă simt vinovată, chiar dacă nu e vina mea.
O să mă gândesc: "Puteam să-i protejez."
Chiar o să mă simt foarte vinovată.
Julie e elevă de gimnaziu.
Fă poza!
Bun.
Aşa!
Charlie, fugi înainte să-ţi iau locul.
Summer e clasa a X-a.
Am mers la doctor acum două zile
şi m-a întrebat cum merg lucrurile la şcoală.
M-a întrebat dacă mă simt în siguranţă.
Şi... nu ştiu.
Mi-a fost greu să-i răspund.
Vrei să spui că "da", dar apoi te gândeşti mai bine.
- Chiar mă simt în siguranţă la şcoală? - Nu suntem în siguranţă.
- Nu. - Nu suntem.
E trist că a trebuit să mă întrebe.
De ce permitem situaţiei ăsteia să existe?
Chiar şi în cazul lui Christopher Clay...
Provenea dintr-un mediu aiurea, dar nu superaiurea.
- A avut... - Cine e?
- Omul de serviciu. - Bine.
Dar am trecut de atâtea ori pe lângă el...
Am avut un om de serviciu care lucra la noi vreo doi ani.
Cu o săptămână înainte să începem şcoala, a zis:
"O să vin la şcoală cu arma în prima zi." Adică în ziua pentru boboci.
S-a predat poliţiei.
Când au făcut percheziţii la el acasă, au găsit tone de arme şi muniţie.
Avea şi planul şcolii.
Ştiam despre atacurile armate din şcoli,
dar nu le luam prea în serios înainte să aud de omul de serviciu.
Mi-am zis: "Rahat, se întâmplă la noi."
Vorbim despre un angajat de aici,
deci nu era o ameninţare din exterior.
Era angajat aici, avea chei de peste tot, cunoştea şcoala şi procedurile.
Am încercat să evit să citesc articole în presă despre el.
Pot să-i spun numele?
Pe 20 iulie, suspectul a intrat în Secţia de poliţie Medford
şi a recunoscut că plănuieşte un atac armat.
Poliţia a cercetat situaţia
şi a afirmat că s-au găsit arme, muniţie, echipament tactic
şi planuri pentru un masacru.
Joi a fost declarat labil psihic, dar vinovat
de tentativă de omor din culpă.
Putea să fie mult mai rău de atât.
Dacă am fi avut un intrus, ce aş fi făcut?
Să fac o scurtă introducere?
- Da, spui cine eşti. - Sunt Ron Havinear.
Sunt director de securitate în districtul Medford.
Ron se ocupă de securitatea şcolilor din Medford.
Vedem incidente de toate categoriile în şcoli.
Multe dintre ele sunt de gravitate minoră sau medie,
dar am avut şi un incident destul de grav.
Un angajat plănuia să masacreze elevii şi cadrele didactice
şi era pe punctul de a-şi pune planul în aplicare.
Avea acces la şcoli, avea cheile de la şcoli.
Fără a da prea multe detalii, plănuia să comită o atrocitate.
Asambla o armă.
Comunitatea a intrat în alertă şi cei din domeniul pazei au înţeles
gravitatea situaţiei şi că se poate întâmpla oricând şi aici.
Trebuie să fim pregătiţi. Pasivitatea ucide.
Exerciţiile cu victime multiple sunt reconstituiri ale atacurilor armate.
Şcolile şi comunităţile organizează acest tip de exerciţiu
ca să se pregătească pentru posibile atacuri armate.
Primii la faţa locului, cadrele didactice şi elevii joacă
un rol activ în aceste exerciţii.
Districtul şcolar Medford lucrează cu mai mulţi parteneri
pentru exerciţiul de săptămâna asta.
Sute de persoane participă
la un exerciţiu în caz de atac armat la Şcoala gimnazială Oakdale,
inclusiv voluntari în rolul părinţilor şi elevilor,
de parcă ar fi ceva real.
Avem sute de atacuri armate în şcoli în această ţară.
Au fost peste 20 anul ăsta. Au existat pericole în districtul nostru.
Nu e vorba dacă se va întâmpla, ci când se va întâmpla şi în ce măsură.
Cei patru atacatori vor sări gardul şi vor intra în clădire aici.
Doi o vor lua pe acest culoar, unul va face dreapta aici
şi va începe imediat să facă victime în zonă.
Colaborăm cu oraşul, cu comitatul, cu poliţia şi cu spitalele.
Celălalt o să urce scările, o să se ducă în partea asta
şi o să tragă în primele forţe de ordine care ajung la faţa locului.
Câţi morţi în fiecare zonă?
Dacă se poate, cinci în fiecare zonă.
Aşa se încheie 6-12 luni de muncă şi pregătire.
O să avem cadavre?
Facem ultimele retuşuri în acea dimineaţă.
Am făcut armata şi m-am angajat în învăţământ.
Am vrut să am un loc de muncă unde pot face ceva ce contează.
După ce înveţi să observi tiparele, le vei vedea peste tot.
Bună dimineaţa!
Văd că sunteţi cam neliniştiţi.
Înţeleg. Eu sunt Bret Champion.
Sunt inspectorul şcolar din districtul Medford.
Vă mulţumesc pentru participarea la acest exerciţiu.
Ca să iasă bine, trebuie să repetăm puţin.
Când începem să vorbim despre lucruri cum ar fi atacatorii,
o să ne simţim cuprinşi de emoţie.
Această situaţie te nelinişteşte.
Nu doar fiindcă sunteţi aici în grup, ci fiindcă veţi trăi cel mai mare coşmar.
Cum arată un astfel de atac? Ce sunete auzim? Cum miroase?
Totul.
Adevărul e că unii din noi vor intra în panică
şi trebuie să facă un pas în spate.
Vreau să fiu primul care vă spune că e în regulă să faceţi un pas în spate.
Puteţi pleca.
Veniţi la sala de sport la 07:00. O să avem muzică şi gogoşi.
Gogoşi în valoare de 500 de dolari.
O să mănânc vreo 600 din ele.
Dacă nu vă ştiţi rolurile, citiţi semnele.
Acolo sunt poziţiile fiecăruia.
Găsiţi-vă masa. O să intrăm în clădire.
Nu plecaţi dacă aveţi întrebări.
- Layla, e în regulă. - E o experienţă unică.
- Ce rană ai? - Sunt împuşcat în coloana toracică.
- Câţi atacatori sunt? - Patru.
- Bine. - Trebuie să-i evitaţi.
Şi dacă nu pot?
- N-o să-i întâlneşti. - Bine.
Mulţumesc!
Nu uita că e doar un exerciţiu
şi îl organizăm ca să ne intre bine în cap
cum să reacţionăm în această situaţie.
- Patru atacatori? - O să fie bine.
Exerciţiul o să iasă bine dacă fiecare face ce i se spune.
Trebuie să vă faceţi partea.
Dacă vă spun ţipaţi: "Vreau la mama",
o să ţipaţi exact aşa.
Dacă vă rog, o să ţipaţi: "Nu vreau să mor, ajutor!"
"Nu mă lăsa să mor! De ce nu mă ajuţi?"
Exact asta veţi face.
Iată ce o să se întâmple pe 19 august.
Mai sus, pe drum, o să vedeţi mai multe victime.
Vorbim de 50 dintre voi, întinşi pe jos.
O să vedeţi copii care se prefac că sunt morţi
şi lucruri care vă vor marca.
O să vedeţi răni şi multe altele.
Unii se simt traumatizaţi, altora, ca Emma şi Lainey, le place.
Toţi reacţionăm diferit.
Kim o să vă descrie sunetele,
fiindcă, din păcate, la mine a intervenit uzura emoţională.
Asta e partea cea mai dificilă.
Nu vă pot pregăti pentru ţipetele pe care le veţi auzi.
Rănile şi sângele nu sunt chiar teribile, fiindcă ştiţi că sunt false,
dar zgomotul le dă unora dureri de cap.
Tot ce auziţi...
Şi e important să ştiţi ce vă aşteaptă.
Bun.
Părinţii pot sta în zona de observaţie dacă doresc să participe.
Sincer, unii părinţi au venit şi au început să plângă.
Nu vă speriaţi prea mult.
Toţi ceilalţi s-au distrat înainte.
Puteţi glumi înainte, puteţi glumi după, dar fiţi serioşi în timpul exerciţiului.
O să reconstituim un atac armat.
O să avem câţiva voluntari care o să fie machiaţi
şi o să arate de parcă au fost împuşcaţi.
Toţi avem roluri diferite.
Unii ţipă, alţii se ţin unii de ceilalţi.
Sora mea a făcut şi ea asta
când avea 16-17 ani.
A zis că a fost traumatizant pentru anumite persoane.
Genul ăsta de situaţii se întâmplă mult prea des din păcate.
Şi fiecare din noi are un rol important în oprirea tragediei.
Da, cred că o să ne speriem puţin.
Nu-mi vine să cred că învăţăm aşa ceva la vârsta asta
doar fiindcă s-ar putea întâmpla.
Aveţi prieteni online. Citiţi-le mesajele.
Dacă vi se pare că o iau razna, spuneţi cuiva.
O să fie o simulare a unei situaţii reale,
dar cred că o să-mi prindă mai bine decât orice altceva.
Sincer, n-o să mă afecteze.
Nu vreau să spun asta, fiindcă e o situaţie gravă.
Chiar e ceva foarte grav, dar...
sincer, o să fie aşa cum mă aştept,
fiindcă sunt pregătită.
Îmi fac griji constant.
Vreau să merg la şcoală şi să învăţ ştiinţe.
Vreau să învăţ desen şi muzică.
Nu vreau să-mi fac griji după ce termin şcoala.
Vreau să merg la Sephora,
să încerc produse şi să mă distrez cu prietenele.
Vreau să mă simt în siguranţă pretutindeni,
fiindcă acum sunt îngrijorată mereu.
În rucsac am o pungă cu multe chestii.
O las acolo fiindcă sunt chestii care m-ar putea ajuta
sau ar ajuta pe oricine în cazul unui atac armat.
Chiar nu am cine ştie ce putere, nu pot face multe,
dar mă pot proteja şi îi pot proteja
pe cei cu care voi fi în acel moment.
- Îngrozitor! - Da.
- Nu ştiam. - Nu ţi-am zis.
N-am vrut să spun, ca să nu îngrijorez pe nimeni.
Dacă se întâmplă,
am câteva lucruri care ar putea ajuta pe cineva.
Şi dacă nu, car degeaba jumătate de kilogram de lucruri.
Da, e nasol!
Zilnic, când intru în şcoală, vreau să mă simt în siguranţă.
Fiindcă se poate întâmpla oricând.
Ţin la educaţia lor, dar şi mai mult ţin la siguranţa lor.
Mă mai ţineţi minte?
Am făcut o prezentare la un moment dat
şi am tras în rucsacurile noastre antiglonţ.
Dar probabil că nu ştiţi câte caracteristici grozave
au rucsacurile noastre Guard Dog Security ProShield.
În 2022, Congresul a aprobat peste un miliard de dolari
pentru protejarea şcolilor.
Asta a încurajat apariţia de noi tehnologii,
noi cursuri de pregătire şi noi produse.
În prezent, industria de prevenire a atacurilor armate depăşeşte
trei miliarde de dolari.
- Poţi începe când vrei. - Da, mă gândeam.
Bun.
Vă prezint Revolution Shield,
o masă portabilă ce poate fi folosită pe post de scut.
Acesta e sistemul Nightlock pentru uşi.
Eu sunt Joe Taylor şi l-am inventat cu fratele meu geamăn.
Am dezvoltat sisteme de alarmă ASR, adică butoane de panică.
Detectez o persoană înarmată.
Şi activăm transmisiunea directă.
O ridicăm. Am tras în această masă.
Putem folosi camerele deja existente.
Lockdown 1 e cel mai popular model. E compatibil cu orice uşă.
Pornesc sirenele şi luminile intermitente în întreaga organizaţie.
Se mişcă, are mânere. Vă puteţi mişca odată cu masa.
După atentatul de la Sandy Hook, am fost sunaţi de profesori şi şcoli.
După Sandy Hook, ne-am dat seama că cei mici sunt în pericol
şi putem ajuta.
Acum, tehnologia e folosită în 4000 de şcoli din ţară.
S-au cheltuit sute de mii de dolari în ultimii câţiva ani,
iar rata mortalităţii e în creştere.
Există multe companii care prezintă tot felul de instrumente,
dar sunt ele bine gândite?
Îl iau de pe perete.
E un scut antiglonţ ultrauşor, în mărime naturală.
Fac toate astea pentru fetiţa mea.
Folosim orice imagine ca să creăm opere de artă
care apoi devin scuturi.
Acum patru ani, nu exista această industrie.
Cifra de afaceri creşte de patru ori de la lună la lună.
Acest skateboard e cel mai bun de pe piaţă,
dar e şi un scut de apărare sau, pentru copii...
După fiecare atac armat...
cifra de afaceri creşte.
Toate tragediile aduc prosperitate familiei mele.
Nu mi-am dorit asta.
S-ar putea să atingem o cifră de afaceri de 300 de milioane
până apare documentarul.
Ghiozdane antiglonţ pentru copii!
Asta pretind mai multe companii din ţară,
dar chiar protejează copiii sau fac bani din teama părinţilor?
Acoperiţi-vă ochii şi urechile!
Avem sticlă obişnuită şi un pistol de 9 mm.
Ce se întâmplă dacă vine cineva la şcoală?
Poţi băga mână şi poţi descuia uşa.
Un pumn după un glonţ de 9 mm.
Dacă o companie spune: "O să salvez toate vieţile",
mai bine baţi în retragere, pentru că mint.
Am tras 16 gloanţe şi încerc să lovesc.
Săptămânal producem 2500 de ferestre la Armoured One
şi le livrăm în toată ţara.
Imaginaţi-vă că primele o sută de gloanţe din Uvalde,
în loc să ajungă într-o sală de clasă,
ar fi fost trase într-o uşă şi într-o bucată de sticlă,
iar acei copii ar fi reuşit să fugă.
N-am venit aici să vă zic că vreau să-mi cumpăraţi geamurile.
Scuze părinte! Mi se rupe dacă le cumpăraţi sau nu.
Nu-mi pasă. Aveţi nevoie de o serie de măsuri de siguranţă.
Aveţi nevoie de sisteme de avertizare, de încuietori, de poliţişti şcolari
şi multe altele, ca să puteţi salva vieţi.
Încă o dată.
Nu ştiu... 20, 22?
A numărat cineva? 23?
N-aţi venit aici din întâmplare, ci aveţi un motiv.
Nu contează guvernul şi preşedintele, Congresul, Senatul sau guvernatorul.
Voi faceţi totul.
Fie că reprezentaţi o firmă, politicieni, şcoli sau sunteţi poliţişti şcolari,
aţi ales meseria asta cu un motiv şi puteţi schimba multe.
Puteţi schimba finalul unui atac armat.
ADĂPOSTURI ANTIGLONŢ ÎN CLASE
Hei! Aşa. O să fii concediată.
- Băi! - O să te concediez.
- Nu te mai scot la cină. - Aş fi dat-o jos acum 25 de minute.
- Vrei să ieşim? - Pot s-o dau jos în 12 secunde.
- Vrei să fii prinţesă? - Unde mergem?
- La Applebee's. - Nu.
- Plătesc eu. Vezi cenuşa? - La Applebee's...
E un incendiu pe undeva.
Facem fotografia pentru afiş.
Te iubesc! Pot să te pup?
Pe mai târziu! De fapt, te aştept, da?
- Banii! - Ia-i pe toţi!
Abia aşteptam să-ţi zic.
Azi am făcut repetiţia pentru exerciţiu.
O să avem patru atacatori.
- Patru? - Patru.
- Sunt un grup? - Nu.
Intră prin locuri diferite. Doi sunt la parter şi doi, la etaj.
Şi unul dintre ei, al treilea,
o să treacă pe lângă clasa noastră.
Da.
Unul dintre ei omoară un poliţist, iar un altul e omorât de poliţist.
- Celălalt se sinucide. - Frate!
Aşa am zis şi eu. Ce naiba e asta?
Patru e mult.
Au zis că s-ar putea să văd un cadavru
şi câteva schimburi de focuri.
Adică eşti într-o sală de clasă de la etaj şi unul din ei trece pe acolo?
Nu ştiu. Mă simt copleşită.
- De fapt, am emoţii. - Da.
Te-ai pregătit. O să fie bine.
Vrei să vorbim de fotbal?
Nu chiar. Am tot vorbit de fotbal în ultimele două zile.
Cum aşa?
Mă bucur...
că facem asta.
Mă gândesc mereu la atacul armat din Las Vegas,
de la festivalul de country, cu atacatorul ăla bătrân.
Mereu mă gândesc la el.
Sigur o să fiu agitată şi o să cred că e adevărat,
dar e o simulare, ştiu asta.
Ştiu că se a sfârşi cu bine.
Sigur vom învăţa ceva.
Acestea sunt imitaţii de răni cu adeziv.
Sunt folosite în simulări şi la exerciţii pentru atacuri armate,
pentru a simula o plagă prin împuşcare.
Le dezlipim
şi le aplicăm pe pielea actorilor
ca să simulăm existenţa victimelor.
După atentatul de la Columbine, în aer plutesc îngrijorări
legate de reacţia civililor faţă de atacurile armate în şcoli,
la locul de muncă
şi oriunde pregătirea poate fi îmbunătăţită.
Acestea sunt Wounds in a box.
O rană la gât, cu glonţul care iese pe partea cealaltă.
Răni multiple pe abdomen.
Cu cât sunt mai realiste,
cu atât am depăşi mai uşor şocul psihologic
al primei confruntări cu o astfel de scenă.
Rănile din zona penisului nu pun viaţa în pericol.
Riscul vine de la rana de glonţ care probabil a atins artera femurală.
Am fost la biblioteci, în şcoli,
în tabere de vară.
Cea mai oribilă zi a fost
când fetiţa mea a participat la unul dintre cursuri
şi a interpretat un rol.
A fost prima dată când a interpretat un rol pentru noi.
Şi mi-a îngheţat sângele în vene când am auzit:
"Tati!"
M-a durut sufletul.
Societatea s-a schimbat şi...
fabricăm produse noi, diferite, care pot fi...
E supărător, fiindcă trebuie să producem răni de copii.
Vom discuta ideea în viitorul apropiat.
Sunteţi atenţi?
Primul exerciţiu cu preşcolarii.
Bravo! Acum prindeţi un balon de aer.
Bravo! Rămâneţi pe jos, da?
Bun...
Uitaţi ce o să facem.
Ca să ne protejăm, da?
- Ca să fim în siguranţă. - Bine.
O să avem o parolă.
- Ştiţi ce înseamnă? - Nu.
Bine. O să vă explic.
O parolă e un cuvânt-cheie,
o frază sau o propoziţie.
Când mă auziţi... Ochii la mine.
Da?
Când mă auziţi,
o să mergem să ne ascundem într-un loc din clasă, da?
N-o să-l folosim des,
dar, când îl folosim, să ştiţi că e important, da?
Ca să ne întoarcem acasă în siguranţă.
- Bine? - Bine.
Când îi implicăm pe copii în exerciţii,
cred că nu trebuie să le spunem despre "atacatorul înarmat", da?
Am un copil de 2 ani şi jumătate şi n-aş vrea să ştie.
Nu vreau să se întoarcă acasă şi să-mi spună:
"Tati, cineva înarmat a încercat să mă omoare."
Ce ştiu copiii mici?
Spre exemplu: "Azi o să ne prefacem
"că în faţa clasei noastre se află un dinozaur înfometat.
şi nu vrem să intre aici, nu?"
"Nu, domnule Andy. Nu vrem ca dinozaurul să intre."
"Copii, ce ar trebui să facem?"
"Închidem uşa!"
"Bine. Închidem uşa. Ar trebui să o încui?"
"Da, domnule Andy."
"Şi dacă dinozaurul găseşte o cale să descuie uşa?"
"Domnule Andy, împingeţi raftul cu cărţi!"
"Credeţi că dinozaurul ar putea să se uite pe fereastră?"
"Acoperiţi ferestrele, domnule Andy!" "Bine, hai să le acoperim."
"Ar trebui să stingem lumina şi să facem linişte ca să nu fim văzuţi."
"Da, aşa e."
88 Tactical e un poligon de tragere din Nebraska.
Bun.
Găsiţi ieşirea!
E amuzant. Copiii se distrează, iar eu sunt atacatorul.
E un laser care nu afectează vederea.
Aşa le dau impresia că trag în ei.
Ca să amplific situaţia, folosesc acest cuţit cu electroşocuri.
Stimulează adrenalina, dar e inofensiv, deşi nu pare.
Găsiţi ieşirea!
Aleargă mai repede când văd cuţitul.
Săptămâna trecută am pregătit o echipă SWAT pentru lupta într-un spaţiu mic.
Săptămâna viitoare am o operaţiune specială.
Îmi place că nu ştiu ce o să fac mâine.
Forţe speciale, mămici... Mă ocup de toate.
Găsiţi ieşirea!
Cine nu are fluturi în stomac sau emoţii când trebuie să facă ceva?
Ştiţi cum e să vreţi să fugiţi, nu? Se întâmplă ceva în corp.
E o reacţie împotriva ameninţărilor sau fricilor.
Corpul eliberează hormoni şi substanţe care te fac mai puternic şi mai rapid.
Am participat cu Beretele verzi, la operaţiuni antitero din întreaga lume.
Ceea ce nu înţelegem e că oamenii obişnuiţi,
oamenii de rând de pe planetă, sunt violenţi, superstiţioşi şi sălbatici.
Unii zic: "Nu vreau să recurg la violenţă."
Ce vă face să credeţi că sunteţi superiori?
Un bărbat cu o armă intră în camera ta.
Apuci aici, îl tragi de braţ şi faci aşa...
Apuci de aici şi de aici, apoi ţii strâns şi strigi.
Cere ajutorul!
Haideţi, intraţi. Luaţi...
- Ajutor! - Miguel...
Mereu înclin către realism.
Cum altfel pot să-i pregătesc dacă mă tem de realitate?
Foarte bine.
Iau în calcul vârsta celor mici. Sunt o persoană rezonabilă.
Trebuie să fii atent cu ei.
Totuşi, dacă-i protejezi prea mult, vor fi vreodată pregătiţi?
Continuă până cade!
Aşa. Bravo!
Bravo, băieţi! De ce...
Creşterea numărului de atacuri armate are legătură cu armele?
N-are legătură cu numărul armelor.
Şi înainte existau multe arme de foc. Nu s-a schimbat nimic.
Puşca semiautomată de care toţi se tem există de peste un secol!
Obiectul n-are nicio vină.
Oamenii s-au schimbat.
În primul rând, structura familiei.
Apoi lipsa sentimentului de apartenenţă la o comunitate.
Oamenii sunt narcisişti, se cred buricul pământului.
Au nevoie de trofee, de recunoaştere...
Cred că multor adulţi nu le pasă de părerea noastră.
Trecem prin asta zilnic.
Trecem prin atâtea...
Ne e teamă să mergem la şcoală
fiindcă putem fi împuşcaţi, putem pierde un prieten sau un profesor.
Şi multora le pasă mai mult
de drepturile lor, de...
"Vreau să pot avea un pistol."
"Nu-mi pasă dacă te împuşcă cineva la şcoală."
E dezamăgitor.
Le pasă mai mult de ei înşişi
decât de toţi elevii din Statele Unite.
Şi asta deşi e principala cauză pentru moartea copiilor americani.
Nu ar trebui să fie aşa. Nu e aşa nicăieri altundeva în lume.
Când am aflat statisticile, am zis...
- "Bun aşa!" - Nemaipomenit!
Cifrele nici măcar nu m-au surprins.
Era clar că se va ajunge la asta, aşa că iată-ne.
Aşa că...
EDGE e o platformă de jocuri video
creată la cererea Departamentului pentru Securitate Internă.
Jucătorii au roluri diferite în atacuri armate virtuale în şcoli.
Dă-te din faţa mea!
Activaţi procedura de siguranţă!
Corpul face doar ce ştie mintea.
Vorbim de pregătire, dar corpul face doar ce ştie mintea.
Nu te gândeşti la ce se va întâmpla.
Nu vei avea reacţia scontată atunci când chiar se va întâmpla.
În lumea jocurilor video, acestea sunt jocuri de tip "sandbox".
Cel mai recunoscut e Grand Theft Auto.
Jocul are mai mulţi jucători şi mai multe scenarii.
Nu vreau să vă învăţ ce să faceţi la voi la şcoală.
Ca instructor, vă prezint un scenariu critic
care o să vă facă să gândiţi şi să reacţionaţi.
Dacă facem greşeli, mai bine să le facem online.
Există jocuri sportive, comerciale, dar şi first-person shootere.
Şi noi oferim aceeaşi gamă. Am început cu jocuri pentru armată.
În cazul şcolilor, am înţeles rapid că profesorii
şi personalul auxiliar sunt primii la faţa locului.
Dacă se întâmplă ceva, reacţionaţi ca în viaţa reală.
Să începem!
Bun. Ce faci, Martinez?
Ce faci, omule?
O să mă plimb pe aici.
Unde e cafeaua?
- Nu ştiu. Hai s-o căutăm. - Bine.
- Mă auzi? - Da. Ce vrei?
Să vorbim. Te-am văzut cu Johnny.
Ba nu.
Ba da. Bine, ai dreptate. Billy mi-a zis că te-a văzut.
Dispari!
Îmi pierd vremea cu tine. Mai bine aş fi cu el.
Da? Mai bine n-ai fi cu nimeni.
Te rog!
Stai! Ce faci?
E înarmat. Puştiul ăla e înarmat.
Auziţi nişte oameni vorbind tare?
E înarmat!
Unde fugi?
Nu!
Lasă-mă! Nu ştiu ce să fac!
Nu merge să sun la urgenţe.
Unde vă duceţi? V-aţi speriat?
Ajutor!
Mereu există o dilemă. Jocurile video sunt imersive.
Când ajungi în punctul
când jocul corupe mintea jucătorilor?
Privind din altă perspectivă,
jocurile imersive îţi dau ocazia
să stimulezi mintea în moduri necunoscute.
Se putea încheia în zeci de alte moduri.
Doi copii se ceartă pe hol din cauza unui iubit.
Vă aşteptaţi la o armă?
- Nu. - Bun.
Care a fost prima reacţie?
Am o întrebare. Să luăm scenariul de la capăt.
N-am pistol, armă cu electroşocuri şi nici spray cu piper. Ce fac?
Hai să vorbim.
Da? Acum ştim povestea. Ce s-ar fi întâmplat?
Intri în contact cu cei mici. Îi ţii minte pe Tiffany şi Jordan.
Când încep să se certe, intervii...
- "Gata, ne oprim. Ajunge!" - "Azi nu."
Când sunt fermă în faţa copiilor, deşi am vocea piţigăiată, se opresc.
- A fost o situaţie... - Şi-aşa intervin între ei mereu.
- Pot face asta. - Aşa putem calma spiritele.
Nu mă deranjează să-i despart,
dar în situaţia dată, când un elev de gimnaziu e înarmat,
cum aş putea să-i vorbesc...
- Ai altă opţiune? - Nu ştiu.
- Ai un cuţit? Un baston? O rangă? - Nu.
- Deci tot ce poţi face e să comunici. - Să folosesc cuvinte.
Ce relaţie ai cu puştiul?
Nu-mi plac armele.
Înţeleg. E cel mai sumbru scenariu.
Unii au răspuns: "Dacă profesorul ar fi înarmat?"
Am făcut experimentul o singură dată.
Cineva a tras în suspect, dar a ratat
şi am verificat traiectoria glonţului după aceea.
Glonţul a trecut prin fereastră şi a omorât un copil în altă parte.
Şi am rămas... N-am vrut să zic nimic şi am păstrat povestea pentru mai târziu.
Fir-ar! Urăsc tâmpeniile astea.
Zău, chiar nu-mi plac.
Scuze, dar m-am speriat de mi-a sărit inima din piept.
O să vă descurcaţi.
- Nu-mi place. - Nu-i nimic. O să fie bine.
- Nu-i nimic. - Îl iau eu.
N-a plâns nimeni.
Peste 40 de cadre didactice urmează un curs de şase săptămâni.
Astăzi, cadrele didactice vor folosi un simulator foarte realist.
Elevii şi atacatorii sunt actori. E uşor să uiţi că e ficţiune.
- Putem lucra împreună? - Da, dar nu ca-n Îngerii lui Charlie.
Nu ca-n Îngerii lui Charlie.
Către toate unităţile, s-au tras focuri de armă.
S-a tras!
- Nu vă ţineţi de mâini. - Nu sunteţi Îngerii lui Charlie.
Nu uitaţi să vă uitaţi peste tot.
Uitaţi-vă în jur. Continuaţi.
Stai pe loc!
- Sunt acolo. - Trageţi!
Ţintiţi!
Simulatorul m-a copleşit. Când am ieşit, aveam pulsul 133.
Acolo!
La pământ!
Mi-am făcut scenarii în minte,
cum să-l iau prin surprindere şi să-l omor.
Ne-a zis să nu ne gândim la nimic, doar la momentul prezent.
Să ne gândim la ce vrem să facem.
Ne-a pus să inspirăm şi să expirăm, după care a dat startul.
Ajutor! Se duc către bibliotecă!
Stai pe loc! La pământ!
Trage în acelaşi loc ca...
Aşa. Căutaţi mai departe.
Cine-i acolo?
Haide!
Rămâneţi acolo.
Acolo. Cine era?
Bun. Spate-n spate. Haide!
Când am aplicat scenariul...
a fost cel mai simplu antrenament din acea zi.
Îmi fac prea multe griji,
dar dacă mă pui într-o sală şi trebuie să ne baricadăm,
ştiu că, dacă nu aud cheia,
oricine încearcă să intre vrea să-mi atace copiii şi totul se schimbă.
Bun.
Cum ţi s-a părut?
Nu...
Credeam că o să-mi fie greu să trag în altcineva.
Nu mi-e teamă să trag ca să-mi apăr copiii.
Aşa. Trebuie să fii ca o cloşcă.
Astăzi, în districtul şcolar Medford a avut loc...
...un exerciţiu...
...victime multiple...
...un exerciţiu complex...
...cel mai mare exerciţiu.
Chiar şi elevii de 12 ani...
...în faţa unui aşa-zis atacator.
Organizarea a durat luni întregi.
EXERCIŢIUL CU VICTIME MULTIPLE
Bună dimineaţa!
Doamne!
La început nu s-a amestecat prea bine.
Amestecă puţin!
Vezi că se face roşu?
De dimineaţă m-am trezit şi primul gând a fost
că cei din Uvalde ar fi dat orice
ca să participe la aşa ceva
cu un an, cu şase luni sau cu o săptămână
înainte de tragedia care a cuprins oraşul.
Ar fi dat orice să facă asta.
Aşadar, preţ de câteva clipe,
vreau să ţinem un moment de reculegere pentru tragediile care ne-au adus aici.
Nu putem controla multe lucruri,
dar ne putem să fim pregătiţi
în cazul unei urgenţe.
Gândurile şi rugăciunile noastre se îndreaptă
spre cei care au trecut deja prin aşa ceva.
Nu vom irosi această şansă.
Încheiem aici.
Vă mulţumesc pentru astăzi!
Bun.
- Probă de microfon! - Probă!
Probă!
Sunteţi gata?
Faceţi cum am stabilit. Plângeţi, ţipaţi: "Vreau la mama!"
"Vreau la tata!"
Strigaţi: "Unde mi-e fratele? Unde mi-e sora? Ajută-mă!"
"Nu vreau să mor!" Nu fiţi blânzi cu echipajele de urgenţă!
- Aţi memorat ruta? - Da.
Începem.
- Dacă nu se vede, să ştii că zâmbim. - Da, se vede.
- E deschis. - Intraţi!
Ajutor! Vă rog!
Ajutaţi-mă, vă rog!
Unde se află urgenţa?
Sunt Chip, mă uit la terenul de softball.
Am auzit două explozii
şi am văzut un tip înarmat care a împuşcat nişte copii.
Zac pe teren.
HAI, ECHIPĂ
Ajutor, vă rog!
Nu vreau să mor!
Apelul la urgenţe a fost iniţiat.
Forţele de ordine sunt pe drum.
Profesori, există o ameninţare directă. Protejaţi sala de clasă!
Sistemul de răspuns în caz de urgenţă a fost activat.
Apelul la urgenţe a fost iniţiat.
Forţele de ordine sunt pe drum.
Hai să ne adunăm aici.
Putem găsi o sală de clasă goală.
Nu ştiu ce se întâmplă pe hol.
Din câte văd, la parter există victime.
Nu văd nimic la etajul nostru încă,
dar trebuie să ne gândim ce să facem, fiindcă avem un incendiu în apropiere
şi simţim mirosul de fum.
Trebuie să plecăm.
O să fugim, da? O să am grijă să fiţi toţi cu noi.
Ştiţi unde să mergeţi?
- Da. - Bun. O să fugim la stânga.
...a fost contactat.
Forţele de ordine sunt pe drum.
O să verific ce se întâmplă.
Protejaţi sala de clasă!
Atacatorul! Ne întoarcem.
Focul se înteţeşte. Nu mai putem rămâne aici.
Trebuie să fugim orice ar fi, da? Fugiţi în zig-zag.
Sunteţi gata?
Fugiţi! Pe aici, hai!
După mine. Pe aici!
Dacă vedeţi poliţişti, ridicaţi mâinile.
Un atacator e încă înăuntru.
Nu înţeleg mentalitatea cuiva
care se hotărăşte să vină să împuşte copii la şcoală.
În majoritatea cazurilor,
e modul lor de a se simţi văzuţi,
de a simţi că şi-au lăsat amprenta asupra lumi într-un fel,
chiar şi prin ceva negativ.
Dacă i-am putea aduna pe toţi,
dacă i-am îmbrăţişa, am cânta Kumbaya şi i-am convinge că sunt importanţi,
că cineva ţine la ei...
Dar e foarte greu.
Eu lucrez cu 200 de copii.
E foarte greu.
Eu sunt obosită, ei sunt obosiţi.
E o zi lungă.
Ridic tonul, ei îmi răspund la fel.
Şi sunt sigură că elevii pleacă din clasa mea simţind...
că nu sunt un adult căruia îi pasă.
Şi e greu.
Sunt un om obişnuit,
care munceşte zilnic şi încearcă să supravieţuiască...
Aş vrea să le fiu mai apropiată,
dar fac tot ce pot ca să am grijă de mine
şi să am grijă de cât mai mulţi dintre ei.
De dimineaţă, la 09:02, dispeceratul a observat
că butonul de panică a fost apăsat la Şcoala generală Oakdale.
La scurt timp, am început să primim apeluri şi mesaje
privind un posibil atac armat.
- Ridică-te! Am prins suspectul! - Mâinile sus!
A doua uşă, Rhymer.
Jay, a fost împuşcat în spate?
Salut, şefule!
Domnule doctor, ce are pe faţă?
A fost împuşcat?
Astăzi s-au pierdut vieţi omeneşti aici
şi cerem înţelegere faţă de familiile victimelor.
Vă rog să ne permiteţi să desfăşurăm ancheta
şi să facem informările aferente.
Astăzi s-a produs o tragedie inimaginabilă
care va afecta profund comunitatea.
Dar suntem puternici
şi vom reuşi să trecem peste această tragedie.
O să fie bine. O să vă anunţăm părinţii.
Trageţi aer în piept.
Încearcaţi să respiraţi.
Totul se va termina curând.
Închideţi ochii
şi respiraţi.
Inspiraţi profund şi expiraţi...
O să vă anunţăm părinţii.
Respiraţi profund...
Inspiraţi profund şi expiraţi...
Inspiraţi, expiraţi.
V-aţi luat rolurile în serios.
Felicitări, domnule comandant! Bine lucrat!
- Un exerciţiu. - Da.
Ne pregătim pentru runda a doua.
CONFERINŢĂ DE PRESĂ REALĂ
Mulţumesc, domnule comandant!
Am început conferinţa de mai devreme spunând...
de parcă tragedia chiar s-ar fi întâmplat,
că e o zi tragică pentru Medford şi, prin prisma rolului, aşa e.
Dar mă aflu în faţa voastră şi vă pot spune
că, chiar şi aşa, tot e o zi tristă pentru toate şcolile publice.
E trist că trebuie să organizăm astfel de exerciţii.
Acestea fiind spuse, ele chiar sunt necesare.
Asta e realitatea acestei ţări,
asta e lumea în care trăim în Rogue Valley
şi nu-mi pare rău că am organizat acest exerciţiu.
Astăzi am reamintit echipei
că aici, în districtul Medford,
încercăm să ne însuşim procedurile
şi să reducem la minimum
pierderile de vieţi omeneşti în cazul unei astfel de tragedii.
Aşadar, sunt foarte mulţumit de rezultatele de astăzi,
dar nu vreau să pierdem din vedere faptul
că e foarte trist că trebuie să facem asta.
Nu ştiu ce o să fac azi.
Sunt destul de şocat,
aşa că vreau să mă destind puţin.
GÂNDURI ŞI RUGĂCIUNI
Pentru Donald Dimmock şi Ross McDonnell
Subtitrarea: Giana Stănculescu TransPerfect Media