Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Ska vi gömma oss bakom muren? Ner!
Är det låst?
Det här är Lynsey Addario i byn Novoluhanske.
Vi blir beskjutna.
Varför står en kvinna bara där?
Är de utgående nu eller inkommande?
- De var inkommande. - De är inkommande.
Okej.
Herregud, är de galna? Är hon inte orolig för sitt barn?
Kom, kom, kom.
Var är fronten? Där jag är?
Åt det hållet.
Det här är nog inte den säkraste platsen.
Fan.
Var finns skyddsrummet häromkring? Kan du visa oss till en källare?
- Var kan vi gömma oss? - Gömma er?
Varför försöker ni inte leva som vi istället för att gömma er?
Det är så här vi lever hela tiden.
Var kan vi gömma oss? Är det långt bort?
Gå ner där borta.
- Tack! - Tack.
Vill hon inte stanna här?
Var inte rädda.
- Förstår ni? - Kom.
- Får jag ta en bild på henne? - Får vi ta en bild på dig?
- Snälla! - Vad heter hon?
- Vad heter du? - Liuba.
Vi vaknade i morse till ett krig i Europa.
De första målen anfölls av trupper
och ballistiska robotar i och runt huvudstaden Kiev.
KIEV BEFOLKNING: 2,9 MILJONER
Herregud.
Helvete. Jag är så trött på det.
Damer, vi går ner i källaren.
- Det är en pojke. - Vad heter han?
- Vi kan inte bestämma oss. - Det är en pojke utan namn.
Byggnaden bredvid mitt hus.
För första gången i mitt liv vet jag inte vad jag ska göra.
Det är galet.
- Ära till Ukraina! - Ära åt hjältarna!
Ära åt nationen!
- Och du är lärare? Är du rädd? - Självklart.
Jag vill bara få leva i vårt land, det är allt.
Lynsey, var är du just nu?
Jag är i Kiev. Det börjar bli väldigt spänt.
Du är mitt i stan, och det är ett mål. Varför stannar du där?
För att när man gör det här
tror jag att man lär sig att man vill vara där
man är starka tillsammans, alla journalister tillsammans.
Det är inte som att det finns nånstans som är säkert.
New York Times frågade:
"Om det blir krig i Ukraina, vill du rapportera om det?"
Då tog jag chansen.
Jag behövde inte tänka länge.
Jag visste att det skulle bli ett historiskt ögonblick.
- Har du nånsin hållit i ett vapen? - Nej.
Här pågår en underjordisk operation. Bokstavligen i en bunker.
Vad sa han?
Han sa att flygattacken är över.
Okej. Då åker vi snabbt.
Jag började jobba med Andriy Dubchak innan kriget började.
I Ukraina är han en välkänd fotograf och videograf.
Vad heter vapnet?
Han är i princip min partner.
Okej, låt mig se.
Vi har lite torkad mat.
Kakor, för varje gång jag går till mataffären köper jag kakor.
Ett liggunderlag, ifall ni hamnar i en bunker.
Vi har vatten i badkaret, ifall de stänger av vattnet.
Då kan vi spola toaletten eller ta ett bad med det.
Några goda nyheter? Dåliga nyheter?
Jag ser rök, mycket rök. Titta.
- Ja. - Vi ser inte från vad.
Kan du berätta var jag befinner mig?
Ja, så fronten är uppenbarligen där borta.
Man kan höra både handeldvapen och pansarvärnsvapen avfyras.
- Det kan vara början på attacken. - Ja.
Jag tycker att vi ska röra på oss. Kom.
Kom igen.
BRON ÖVER FLODEN IRPIN, KIEV
Skynda. Robotarna slår snart ner. Snabbare, tack.
De låter männen komma fram. De gillar inte att se kvinnor här.
Jag blir bortsjasad. Du får gå vart du vill.
Som alltid.
- Här är vi mindre exponerade. - Ja.
Gå snabbare!
- Siktar de på de civila? - Ja.
Vi sa minimalt med saker, så att ni kan springa.
Skynda, skynda, skynda!
Fan!
Var slog den ner?
Fan, precis vid folket.
Vad sa du hände med barnen i går?
Det var illa.
De evakuerade 200 barn, fredliga civila...
Fan.
Fan, fan, fan. Fan.
Fan.
Blöder jag? Blöder jag?
- Nej. - Okej.
- Stanna där! - Okej.
Sjukvårdare!
Fan, det ligger en person där.
- Försiktigt, de är väldigt känsliga. - Åh, helvete.
Fan! De dödar civila. Jag hatar de jävlarna!
Lynsey, gå, gå!
Ner!
Risken för ytterligare eskalering och blodspillan...
Jag bad min redaktör att publicera bilden,
för jag såg en civil evakueringsväg beskjutas avsiktligt.
Det är ett krigsbrott.
Men ingen av oss visste vilka personerna på bilderna var.
Tänk om en familjemedlem får reda på vad som hänt genom mitt foto?
President Putin talar...
De var tvungna att besluta om de skulle ta risken eller inte.
När det gäller den militära taktiken gör de allt de kan för att undvika
att spilla civila liv i ukrainska städer.
Jag påpekade att det var exakt samtidigt som Putin sa
att han inte riktade in sig på civila.
Jag sa: "Jag var med om attacken."
- "Det var avsiktligt." - Stanna där!
Okej.
Fotot blev en ögonöppnare för många människor i världen
som såg konsekvenserna av att Putin gick in i ett självständigt land
och sköt mot en civil befolkning.
Putin har upprepade gånger förnekat att hans styrkor skjuter mot civila.
Men på söndagen såg världen sanningen med egna ögon.
Den här bilden publicerades på New York Times förstasida i dag.
Det är den osminkade bilden av kriget.
En bild har tydligt illustrerat krigets pris.
Bilden togs av Pulitzerprisvinnaren Lynsey Addario.
Den har blivit en av krigets definierande bilder.
Den användes till och med i ett tal i senaten av Dick Durbin.
Jag har rapporterat från många krig, men det var första gången
som jag fick en sån stark, omfattande reaktion på ett av mina foton.
Den familjen behövde en röst.
Fotona säger mer än tusen ord. Världen måste lyssna.
TRE DAGAR SENARE SERHIY PEREBYINIS, MAKE OCH FAR
Den första bilden dök upp på Twitter med utsuddade ansikten.
Men jag kände igen barnen på kläderna.
Jag minns att hon hade på sig den här. Herregud.
Om vi hade kunnat fråga dig
om vi fick använda den här bilden på tidningens förstasida...
Ja, ja.
Hela världen borde få veta vad som pågår här.
GRÄNSEN UKRAINA/POLEN
- Vi kan stanna vid bensinstationen. - Ja.
- Du kan ta en kaffe om du vill. - Okej.
Ska vi till flygplatsen, eller till hotellet?
Till Krakóws flygplats.
Jag försöker hinna till min sons konsert i kväll.
Toppen!
- Hur har din dag varit? - Bra.
Njuter du av det fina vädret?
- Jag landade precis. - Varifrån?
- Ukraina. - Jaså?
- Välkommen till London. - Tack!
Det är så civiliserat.
Hur är det där borta? Jag vet såklart...
Ja, det är tufft.
Hej.
Jag kanske borde hoppa in i duschen snabbt?
- Vilken tid vill du åka? - Jag har lagt på mig sen du åkte.
- Nej då. - Jo, det har varit för stressigt.
Har du druckit?
- Nån har druckit. - Tja, jag har inte ätit nyttigt.
- Jag har tränat, men... - Så lustigt.
Ja, så jag måste banta.
Du kan köra på Ukrainadieten om du vill.
- Ja, som du. - Det kallas stress.
- Du tog dig tillbaka. - Levande. Det var en bedrift.
Åh, där är han!
Vad är det på mitt knä där?
Kom igen.
Hej!
Hej, min älskling. Hej. Hej.
Jösses. Du har aldrig kramat mig så.
Hej!
- Det var ett bra framträdande. - Väldigt bra.
Hur kan du minnas allt?
I morse lämnade jag Ukraina, körde till Polen, flög till London,
tog tåget från Gatwick och kom hit i tid för ditt framträdande.
Herregud. Herregud. Herregud.
- Ramla upp! - Man ramlar ner, inte upp.
Ramla upp, ramla upp.
Lynsey, du kanske kan läsa godnattsagan först.
- Ta den! Ta den! - Du är tillbaka.
Ta den! Ta den! Ta den!
Du är bara här i fem veckor. Jag visar ingen nåd.
Jag känner inte för att läsa en godnattsaga.
- Bara en kort. - Åh, Paul.
Alfred. Vill du att mamma ska läsa en godnattsaga för dig?
Ja.
Det här suger.
Hon bodde med sin elaka styvmor och sina två dumma styvsystrar.
Askungen gjorde allt för sin lata familj.
Åh, ja. Det är mycket bättre.
Så när badade Lukas senast?
- Det är en bra fråga. - Fan.
- Han duschade efter Holi. - Seriöst, Paul.
- Han behöver nog en. - Det var för fem dagar sen.
Holi var väl i söndags?
Okej, ska vi gå till skolan i morgon?
- Ja. - Jaså?
Du måste ha saknat mig.
- Är det Lukas eller Alfred? - Lukas.
- När lägger han sig? - Mellan kvart över åtta och halv nio.
Vad måste man göra för att få honom i säng nuförtiden?
- Har du glömt? - Ja, jag har glömt.
Sängen.
Okej, sen tittar vi på Modern Family.
- Nu? - Ja.
- Hämta pappa. - Okej, visst.
- Inte med din iPad. - Jag vet.
Herregud. Barn är så mycket svårare än krig.
Herregud!
Jag har alla förstasidor här.
- Den där. - Ja, jag gillar den.
Det här är den andra.
Och den här är väldigt bra.
Den här, uppenbarligen.
Du vet videon av när de blev beskjutna?
Hon berättade inte om det. Jag såg det på Twitter först.
Hon sa till mig: ”Jäklar. Jag trodde inte att du skulle se den.”
Det var stressigt, men om man fortsätter tänka på de sakerna,
kommer man att bli galen, så jag gör inte det.
- Jag hade använt det andra fotot. - Jag vet.
Jag var journalist och drev Reuters.
Om vi båda skulle rapportera dygnet runt blir det för svårt.
Det är sällsynt att båda är journalister när man har familj.
Då handlar det inte ens om att vara i krigszon.
Bara nyhetscykeln gör det omöjlig.
Herregud, jag är så trött.
Jag ville inte att hon skulle förändras till nån hon inte är.
Hej, mamma.
- Säg hej till Paul. - Hej, Camille!
- Hur är det? - Hej, Paul!
- Är du en lycklig pojke nu? - Ja, det är skönt att hon är här.
Nu behöver jag inte gå upp 05.20 varje morgon.
Jag vet!
Det är enda anledningen.
När jag först träffade honom,
minns jag, så tänkte jag: "Vem är den här arroganta killen?"
Hon var en högljudd amerikan.
Men vi blev riktigt goda vänner.
De har helt olika bakgrunder.
Lynsey växte upp med föräldrar som var frisörer.
Paul kommer från en rik familj.
Hans far är en greve och han är en greve, eller nåt, jag vet inte.
Ja, min uppväxt var privilegierad. Min far växte upp i Frankrike.
Som barn bodde han i ett stort marmorslott utanför Monaco
där vi hade ett stort privat zoo.
Att vara i ett förhållande var nåt jag alltid hade romantiserat.
Men när jag arbetar blir jag helt uppslukad.
De flesta kan inte hantera det.
Jag trodde aldrig att jag skulle hitta nån som Paul.
Jag ledde, var redaktör, skrev och hanterade senaste nytt.
Jag kunde säga: "Jag åker till Afghanistan i en månad."
Han sa bara: "Okej." Jag visste att vi skulle gifta oss.
Hon skickade ett massmejl där det stod: "Jag är gravid."
Sen skrev hon bara till mig för att säga:
"Jag vill fortfarande ta den storyn."
Det är typiskt Lynsey.
- Du har en tio veckor gammal bebis. - Ja.
- Ska du fortsätta med det här? - Frågar du män det?
Den frågan har jag fått 300 gånger
de senaste tio veckorna. Jag har haft barn i tio veckor!
Jag började jobba tre månader efter födseln.
Men jag halkade ner i listan över vem man skulle ringa när nåt stort hände.
Några redaktörer gav mig uppdrag.
Reportage som var lite mjukare och mindre politiska.
Men jag är krigsfotograf.
Jag gör det här jobbet för att jag vill påverka politiken.
När det togs ifrån mig genomgick jag en identitetskris.
Jag började tvivla på mig själv och min karriär.
2018 frågade jag bildredaktören om jag kunde få bevaka Mosul.
Han sa: "Du åker inte till Mosul, du är mamma."
Jag sa: "Om du har problem med mig
ska du i morgon få en lista på tio kvinnor du måste anlita."
Han lutar sig tillbaka med en whisky.
Jag glömmer det aldrig. Han sitter så här med whiskyn och säger:
"Jag har jobbat för New York Times i sju år
och det finns inga kvinnor i världen som är bra nog för New York Times."
Man hävdar ofta i dag att yrket har dominerats av män.
Men kvinnor har fotograferat krig sen krigsfotografins början.
Den största utmaningen är att underskattas.
Man antar att en kvinnlig fotograf är sämre rustad
att bevaka konflikter och göra högriskreportage.
Vi bör sträva efter att de visuella författarna av vår journalistik
ska reflektera den värld som vi försöker bevaka.
Vilket betyder att man behöver så bred representation som möjligt.
Fler människor bär kameror än nånsin tidigare.
Det förändrar den typ av bilder vi ser och historierna vi ser.
Det händer så mycket i krig som inte är menat att ses.
Under Irakkriget bevittnade jag en enorm brutalitet.
Jag insåg journalistikens fundamentala betydelse.
Det var då jag tänkte: "Det här betyder allt för mig."
Jag visste att jag aldrig skulle göra nåt annat.
Hon är bra på det hon gör.
Vad jobbet egentligen innebär är att man åker till hemska ställen
dit de flesta aldrig skulle åka.
Man hittar sin väg in och man fångar det mänskliga dramat på en sekund
och sen åker man hem, och hon är riktigt bra på det.
Beviset på det finns i hennes bilder och att hon fortfarande lever.
Vi var i Irak under krigets värsta period.
Amerikanerna kom och landet upplöstes i anarki.
Och vi var mitt i det.
Folk hade ingen el. De kunde inte få tag i propan till matlagning.
De kunde inte ta ut pengar från banken.
Kaos. Protester. Det var upprorets begynnelse.
Jag vill göra ett reportage om plundringen...
Vi bodde i ett hus tillsammans. The New York Times.
Vi var fem reportrar och ett par fotografer.
Jag tror att vi hade 45 beväpnade män som skyddade stället.
Vi hade sprängväggar och bältmatade maskingevär.
Det var ett riktigt fort.
Beväpnade män öppnade eld och dödade minst fyra utlänningar.
Offren bar civila kläder och skottsäkra västar
som används av utländska företag, media...
Innan invasionen av Irak fanns det en oskriven regel
att man inte dödar amerikanska reportrar.
Här var det helt annorlunda.
Vi var måltavlor. De var ute efter oss.
Lynsey och en annan reporter, Jeffrey, satte sig i bilen.
De skulle åka till Falluja. En hemsk plats, väldigt farlig.
De blev kidnappade.
De såg Jeffrey och sa: "Vi har en amerikan."
De tog honom till sin bil. Då är det över.
Min första tanke var att de skulle döda honom.
Så jag hoppade ut ur bilen efter Jeffrey och tog tag i hans arm och sa:
"Den här mannen är min man." Jag visade så här.
De sa: "Var kommer ni ifrån, vad gör ni här?"
Självklart var det sista man ville vara i Irak just då en amerikan.
Så jag tog mina två pass och lyckades smyga in dem
i mina underkläder under min abaya.
“Vi är journalister. Jag är italienare, han är grek.”
Hon räddade honom.
De visste inte vad de skulle göra. Till slut sa de: “Stick härifrån.”
De släppte honom.
Så nära var det.
Innan det hände trodde jag att jag var oövervinnelig.
1 000 journalister dödade på 10 år
Journalister har definitivt blivit måltavlor.
Inte bara dödade, utan kidnappade, misshandlade och hotade.
Det händer allt oftare runt om i världen.
Hon är den tolfte Al Jazeera-journalisten som dödas.
Han halshöggs av IS.
Attackerad av den syriska armén.
Dödandet av journalister ökade med 50 procent 2022,
hälften attackerades utanför tjänsten.
Åk, åk, åk.
Ingen hjälm?
Han är odödlig.
Helvete. Säg inte så.
Herregud, finns det inget trä?
Var är de ryska positionerna?
Vi kör till dem.
Vi kör till de ryska positioner.
Här kan det finnas minor.
- Herregud. - Var försiktig.
En gång till.
YULIA F.D. LÄRARE
Titta hur Yulia gör.
Jag heter Yulia Bondarenko, och jag är 30 år.
Berätta lite om ditt liv innan du tog värvning.
Nu vet jag att jag hade ett bra liv före kriget.
Jag läste mycket.
Det var ett enkelt, men bra liv.
Yulia är en av soldaterna jag träffade andra dagen av kriget, som var lärare.
Gensvaret på fotot av henne blev enormt.
Det gav en tydlig bild av folk som ställer upp
oavsett hur rädda de är.
Så jag ville följa henne i ett år.
Föreställde du dig att du skulle gifta dig
och skaffa barn och vad tänker du nu om din framtid?
Nu är jag rädd för att skaffa barn.
För jag vet att jag klarar alla möjliga saker,
så jag är inte orolig för mig själv,
men om jag får barn blir det svårt för mig.
Är vi i den del av staden som attackeras hela tiden?
- Ja. - Och vi är bredvid en militärbas?
Helvete.
- Inte så långt bort. - Nej.
Helvete. Det var nära.
- Väldigt nära. - Borde vi röra på oss?
- Ja. - Vi åker till sjukhuset.
Ska vi åka till sjukhuset?
De bästa historierna finns på de farligaste platserna.
Jag måste hela tiden överväga vad jag ska riskera livet för.
Det är ofta civila.
Jag lever så här under granatattacker dag och natt!
Robotarna ska ju vara splitterfria.
Det är därför bomber är dödliga, för det flyger igenom en och man dör.
ZAPORIZJZJA, SYDÖSTRA UKRAINA
De förstörde mitt hem.
De förstörde lägenheten, brände ner allt.
Det finns inget i Mariupol.
Vi var i Zaporizjzja och fotograferade uttåget ur Mariupol.
Det var medan Mariupol fortfarande var belägrat.
Vi mötte familjer som hade bott under jorden i sex veckor.
De flesta tog sig inte ut och de som gjorde det var helt förstörda.
Jag hörde en flicka gråta.
Hon och hennes mamma hade flytt veckan innan
och lämnat hennes 18-åriga syster, för hennes 18-åriga syster
hade en pojkvän som hon inte ville lämna.
Flickan trodde att hon aldrig skulle få se sin syster igen
och hennes syster dök upp en vecka senare.
Det riktiga kriget är inte som i filmerna.
Att skämta om döden och om amputation,
det hjälper oss att ta oss igenom stunderna av rädsla.
När vi somnar tänker vi: "Hoppas ingen robot kommer in genom fönstret."
För vi har alla sovit i byggnader
bredvid byggnader där roboten slagit ned
och av en slump inte varit i dem.
Krig är oförutsägbart.
Och man inser att varje ögonblick...
kan vara det sista.
- Hej, Lyns! - Hej, mamma!
- Hur mår du? - Bra. Du har fryst.
Jag skulle åka i dag, men det är utegångsförbud.
- Åka hem? Tack gode Gud. - Dra inte olycka över det!
- Jag sa det till Lisa också... - Nej, nej, nej.
Jag ska inte dra olycka över det. Jag är bara glad att se dig.
Jag tittar aldrig på tv:n. Jag kan inte.
Det är nog bäst så.
Allt är bra.
Allt är bra. Vi är helt säkra här.
En av oss brukade höra av sig och skicka vidare: "Lyns mår bra."
Vi skickade ut det till föräldrarna, till oss.
Vi gjorde det två gånger om dagen när hon var i Ukraina.
En morgon- och en kvällskontroll.
Jag är yngst av fyra flickor.
Jag såg alltid upp till mina systrar och ville vara med dem.
Hon var lite av en gnällspik.
Lite jobbig, men orädd från dagen hon föddes.
Hon lärde sig inte simma.
Hon hoppade bara i poolen och började simma.
De två i mitten var som ler och långhalm och de retade henne alltid.
Vi hängde skyltar runt hennes hals
när hon sov där det stod: "Jag är ful."
Tydligen öppnade jag en läskburk och hällde den över hennes huvud.
Men vi säger ofta att det var det som gjorde henne
till den hon är i dag, för vi härdade henne och vi var obevekliga.
Hon utkämpade ett krig.
Mina föräldrar var båda frisörer i Connecticut.
Vi hade många kreativa människor som jobbade för oss
och vi hade många kreativa vänner.
De hade fester hela tiden.
Dragqueens i full utstyrsel. Det var väldigt färgglatt.
Alla var alltid välkomna.
De fördömde ingen. Det var nog det viktigaste.
Jag växte inte upp i en familj
som gick på museum eller gallerier på helgerna.
Vi var allt annat än intellektuella.
Vi hade inte ens böcker hemma när vi växte upp.
Jag minns att vår familj var lycklig.
Och jag minns att sen, när jag var åtta, att mamma packade in oss i bilen
och körde till parkeringen och sa:
"Er pappa ska bo med en vän i New York och han kommer inte tillbaka."
Jag tänkte: "Åh, han ska bo med en rumskompis.
Han ska bo med en vän." Jag fattade inte alls.
Han var gift, så jag antog att han inte var gay.
Men jag förstod att han var gay när han gjorde närmanden.
Övergången från att han var vår mammas bästa vän till att vara vår pappas
pojkvän var tuffare för mamma.
För oss verkade det inte som ett svek, för det hela var väldigt vänskapligt.
- Men hela stan pratade om det. - Och det var jobbigt.
Det blev besvärligt med pappa. Vi höll alltid kontakten
och jag besökte honom, men det fanns mycket underliggande förbittring.
En kund gav pappa en kamera, och han gav den till mig
när jag var 12 eller 13.
Jag blev besatt och stannade i mörkrummet
långt in på natten.
Jag kände inte till fotojournalistik.
Jag pluggade internationella relationer och italienska
vid University of Wisconsin.
Men när jag tog examen ville jag bara fotografera.
Jag insåg att man kan berätta historier med bilder.
Och sen blev min kamera en sorts ursäkt
för att gå in och ut ur alla situationer.
Jag kunde bara säga: "Jag vill ta bilder, får jag komma in?"
Så jag reste och träffade folk för att jag hade en kamera.
Mamma!
- Mamma! - Alfred.
- Vill du ha mer bröd, Alfie? - Omelett!
Alfred, ska du bli fotograf som mamma?
Ja!
Han får inte bli fotograf!
Man fruktar nya attacker från ryska styrkor.
Mer än 5 500 civila tros ha dödats i striderna.
- Lukas? - Jag laddar den här.
Jag sätter in den här.
- Vad är det? - Inget.
Vad är det?
- Vad är det? - Det är en platta.
Till min väst.
Lukas håller definitivt på att bli mer medveten,
men han har många skyddsmekanismer.
Han antingen stänger av eller låtsas som att det inte spelar nån roll.
Han pratar inte om nåt.
Läraren sa att Alfred grät
när ett barn sa att han skulle träffa sin mamma efter skolan.
Åh, toppen. Varför får du mig inte att må lite sämre?
- Varför inte? Herrejävlar. - Och han grät.
Sarah fick lov att ge honom en kram. Så han var lite känslosam.
När jag inte filmar är jag så jäktad.
Jag försöker avsluta historier, redigera och skriva bildtexter.
Jag jobbar hela tiden mot en deadline.
Sen kriget inleddes har hon varit borta ganska mycket.
En månad i Ukraina, sen kanske två veckor tillbaka,
sen kanske en föreläsning
eller en utställning, och sen tillbaka ett tag.
- Du heter mamma. - Ja, jag heter mamma.
Sen Ukraina, och sen nåt annat.
KANAMARI-STAMMEN, BRASILIEN
Vill man vara relevant, måste man alltid vara tillgänglig.
Hon oroar sig för det.
Hon blir äldre och om hon inte tar allt
spelar hennes förmåga ingen roll. De anlitar henne inte.
En av oss måste alltid finnas där i barnens liv.
Paul lämnade Reuters och började som konsult.
Då kunde vi bilda familj.
- Är det gott? - Det är honom skolan ringer.
Det är han som går på alla föräldramöten.
Det är han som tar dem till skolan.
Jag har ordnat så att om nåt händer mig har de Paul.
- Övar du varje dag nu? - Ja.
Är du fortfarande rädd?
Vet du vad?
I många veckor kunde jag inte gråta.
Jag vet inte varför, för jag såg hemska videor
och foton med döda människor, barn,
men nu är jag bara arg.
Och jag är inte rädd. Nej.
Jag kommer ångra att jag inte gick till skogslägret om vi inte går.
Självklart kommer jag det. Jag ångrar alltid allt.
Du kommer ångra att du gick om du förlorar dina ben, så...
Jag vet.
Bemannar nån det här vapnet eller står det bara här?
Vi väntar, ma'am, på...
Sminkar de sig?
Herregud, det här är...
Man vet att man är för långt från frontlinjen
om soldaterna måste sätta på sig sina skyddsvästar för media.
De vill bara se våra dagliga aktiviteter, vad vi gör...
Jag orkar inte med det här. Ska vi åka nån annanstans?
Jag tar en bild så de blir glada.
De har tagit på sig sina kläder för kameran.
De tar säkert hit journalister varje dag.
Jag är på så dåligt humör. Och ljuset är så dåligt.
Jag vill inte vara vid fronten. Jag måste vara vid fronten.
Det är för farligt vid fronten. Varför är vi inte vid fronten?
Välkommen till hur min hjärna fungerar.
En krigszon betyder inte att det pågår strider
i varje del av landet.
I Ukraina drabbas vissa platser mer än andra.
Men i Kiev går livet vidare.
Ukraina har alltid varit
ett av de populäraste länderna för surrogatmödrar.
När kriget började kunde familjerna inte komma och hämta sina barn.
Du kanske kan ta en med dig.
Och så många kvinnor var gravida med andras barn.
Får vi filma ditt ansikte eller utan ansikte?
Utan.
- Utan ansikte. - Går det bra att filma barnen?
Går det bra om barnen hamnar på film?
- Var ska det visas? - I Amerika.
Vi känner ingen i Amerika, så...
Okej, hon känner ingen i USA.
Ja, men det är bara ifall det hamnar på internet eller...
Det kan fortfarande spridas.
Jag bär vår kinesiska prins.
Jag skyddar honom.
- Vilket land? Pojke eller flicka? - En flicka. Från Brasilien.
De här kvinnorna som föder åt andra kvinnor är som änglar.
De kommer in och ger liv i situationer där inte alla kan.
Vi hade en surrogatmamma till Alfred.
Så självklart kände jag den kopplingen.
- Jag var med om en bilolycka 2009. - Ett djupt andetag.
Jag slungades ut ur en bil på en motorväg i Pakistan.
Min rygg blev gradvis sämre med åren
och efter att jag fött Lukas pajade den helt.
När vi funderade på att skaffa ett barn till
trodde jag inte ens att det skulle vara möjligt.
- Känns det bra? - Ja.
Jag lägger det mesta av min fritid på att bli stark igen för att kunna åka.
- Oj! - Jag gjorde det!
Bara 20 kilo.
Motion är en stor del av mitt liv.
Det är så jag finner ro.
Det är då jag ger mig själv utrymme att bearbeta saker.
Det är enda sättet för mig att stanna i det här yrket
längre än några år till.
Det här är mitt liv.
Hon har alltid ett uppdrag.
Hon är helt fokuserad på och driven av vad hon behöver göra i världen.
Hon gör det till varje pris.
När nån av oss gifte sig
gav våra pappor oss 10 000 dollar i bröllopspresent.
Lyns gick till pappa och Bruce och sa: "Jag ska aldrig gifta mig,
så jag vill ha 10 000 till kamerautrustning."
På 90-talet jobbade jag för AP.
Men jag har alltid velat jobba utomlands.
Så jag flyttade till Indien 2000.
Jag började bli medveten om kvinnofrågor.
Det faktum att många kvinnor i världen inte har grundläggande rättigheter.
Jag åkte till Afghanistan under talibanstyret.
Där får flickor bara stanna i skolan tills de är runt 12.
Kvinnor fick inte lämna huset utan makens tillåtelse
eller jobba utanför hemmet.
Många hade misshandlats eller tvingats in i arrangerade äktenskap.
När jag började jobba i Afghanistan ville ingen ha mina bilder.
Och sen hände elfte september.
Samtidigt som alla nyhetsorganisationer
försökte reda ut alla olika historier
relaterade till efterdyningarna av det som hade hänt
fick hon sin idé.
Hon sa att hon ville berätta historien om kvinnorna i jihad.
Jag visade en sann bild av ett samhälle om vilket få kände till
vad som verkligen hände bakom stängda dörrar.
De bilder hon tar väljer många att ta i svartvitt,
för att göra dem lite mer metaforiska eller poetiska, men inte hon.
En del av det som definierar en bra fotograf är förmågan
att ta minnesvärda bilder,
men också att kunna gå ut och hitta storyn och få tillgång till den.
I västra Afghanistan var det vanligt för kvinnor som ville begå självmord
att dränka sig i bensin
eller nån slags olja och tände eld på sig själv. Ofta dog kvinnan inte.
Jag tillbringade en vecka på ett sjukhus på en brännskadeenhet
och såg kvinna efter kvinna, ibland flickor, komma in helt sönderbrända,
och man känner lukten av dem innan man ser dem.
Alla hade blivit misshandlade.
Och jag insåg att det är därför kvinnor sätter eld på sig själva,
för allt är bättre än deras liv.
Och jag minns att jag blev så överväldigad.
Jag klarar inte det här. Jag kan inte internalisera smärtan och misshandeln.
Jag överväldigades av en känsla av orättvisa.
Jag insåg att jag verkligen kunde ta mig in i kvinnors liv
med min kamera och mina reportage.
Lynsey har en förmåga att ta sig in på platser där män inte är välkomna.
Hon kan täcka stora delar av en story som de inte kan.
Hon vill skapa bilder som är råa och visa verkligheten så troget hon kan.
I hopp om att det ska ha effekt.
När jag träffade Sessay hade hon fött den första tvillingen i byn.
Det andra barnet ville inte komma ut.
Hon var tvungen att ta en kanot till ambulansen och väl i ambulansen
guppiga vägar i sex timmar för att komma till sjukhuset.
Herregud.
Där födde hon äntligen det andra barnet.
Vad är det här? Var kommer allt blod ifrån?
Moderkakan?
Då visste jag inget om barnafödsel.
- 60/40. - 60/40?
Hon förlorar medvetandet.
Så jag slutade fotografera och sa till barnmorskorna: "Var är läkaren?"
Det finns en läkare i hela provinsen, och han opererar nog.
Så jag sprang till operationsavdelningen och sa:
"Jag tror att en kvinna är döende."
Vid det här laget är jag inblandad,
vilket jag antagligen inte borde vara, men jag ser en kvinna dö.
Läkaren kom ut, tog hennes blodtryck och hon var död.
På den tiden dog över 500 000 kvinnor per år i barnsäng.
Och majoriteten av fallen hade gått att förhindra.
Jag ville publicera den
så att det kanske kunde bringa nån sorts förändring.
Farorna med graviditet: En kvinnas berättelse om att dö för att föda
Hej, Alfred. Du borde fortfarande sova.
Klockan är bara halv sju. Kom, kom, kom.
Nej, klockan är halv sju, Alfred. Kom igen, jag tar dig till ditt rum.
- Jag är hungrig. - Ja, men snart. Kom. Alfred.
- Var är min mamma? - Mamma jobbar, Alfred.
Är hon där nere?
Hon är i ett annat land, men hon kommer tillbaka snart.
- Du måste säga "skål". - Skål.
Skål.
Det är längden på uppdragen.
Det har alltid varit utmaningen i vårt förhållande.
En vecka eller två veckor är ingen stor grej.
Men när de är över tre veckor tenderar det att gå utför hemma.
Försiktigt, Alfred.
Okej, okej.
Klipp! Klipp!
Det enda jag egentligen vill göra är att fota.
Det är frustrerande. Jag plågas av känslan av att vara på fel plats.
Men jag kommer tillbaka och borde vara lycklig.
Då känner jag att jag borde vara där och att jag är en dålig journalist.
Mitt huvud är alltid där jag inte är.
- Hej, Lukas. - När kommer du tillbaka?
Om tio dagar.
Jag vet, älskling.
Det är kompromissandet.
Hon vill göra allt och vara hemma också, och det är inte möjligt.
DARIÉN-GAPET
Allt har blivit försenat.
Jag kanske inte kommer hem förrän på lördag.
Jag suger som förälder. Jag suger som journalist.
Jag kompromissar alltid.
Jag kan inte göra det. Jag byter med nån.
Nej, nej, nej.
Det här är Alfreds grej.
Ska du verkligen inte... Kan du inte bara vara mamma?
Pappa, pappa, jag älskar dig.
Alfred genomgick plötsligt en stor regression.
Han kissade i sängen.
En ny omgång robotar bombarderade Ukraina i helgen.
Lukas kommer ibland att se robotar avfyras mot Ukraina på tv.
Jag vet inte riktigt vad man gör för att förhindra
den sortens ångest som det skapar.
Herregud.
Försiktigt! Försiktigt!
Akta huvudet, taket är lågt.
Här kan vi filma, eller hur?
Ja, ni kan filma.
Den här vägen.
- Hej. - De beskjuter oss med artilleri.
Vi är inte klädda.
Har ryssarna tagit sig in i stan?
- Herregud. - Vi valde fel jävla dag.
När man jobbar i en krigszon har man hela tiden koll på tajmingen.
Lynsey är medveten om gränserna, men hon driver det till en punkt
där vi båda känner oss obekväma med att vara på en plats.
Lynsey fortsätter att pressa på och pressa på
tills hon får det hon behöver.
Herregud. Fan, fan.
Jag hatar det här.
Folk frågar mig, och de frågar Lynsey samma sak:
"Är du beroende av adrenalinet? Älskar du krig?"
Väldigt få människor har kunnat jobba med det under en längre tid
utan att förstöra sina liv.
Man behöver bara titta på facit:
Skild, skild, skild, har en affär, dricker för mycket.
Den största styrkedemonstrationen sen kalla kriget...
Jag tror att man är beroende av omfattningen.
Det största landkriget som Europa har skådat sen andra världskriget.
De här länderna förändras så snabbt.
Ukrainska trupper återtog Cherson den här månaden.
Historien snabbspolas. Allt accelererar.
Det är en fantastisk sak att vara mitt i.
Man andas rent syre hela tiden.
Jag är som mest närvarande när jag jobbar.
Jag känner mig som hemma.
Jag känner mig mest inspirerad och upprymd när jag täcker nåt
som jag vet bidrar till den historiska bilden av vad som hände.
Talibanernas fall. Irakkriget.
Korengal-dalen i Afghanistan.
När vi bad att få åka till Korengal-dalen,
var det den plats i landet där USA släppte flest bomber.
Pentagon tillät inte kvinnliga soldater vid fronten,
men det gällde inte för journalister.
Varje dag var plutonerna tvungna att patrullera.
Istället för vapen hade Lynsey kameror och linser fastspända överallt.
De blev alltid beskjutna på tillbakavägen.
Om de inte var vältränade nog skulle de försätta oss i fara.
Men de två kvinnorna är gjorda av segt virke.
De vann snabbt vårt förtroende.
Vi tillbringade mer eller mindre två månader med dem.
Och hade olika samtal,
pratade om deras liv och vad de ville göra efteråt.
Rock Avalanche var den mest mödosamma operationen de båda var en del av.
Vi skulle hoppa ur helikoptrar mitt i natten
in i talibanernas territorium.
Talibanerna skulle skjuta mot oss så att vår militär kunde skjuta tillbaka,
och det skulle visa deras position.
Kan vi få en att gå från väst till öst in där? Kom.
Kom.
Vi hade Tim Hetherington, han var med en pluton.
Vi hade Lynsey och Elizabeth med mig.
Vi visste att nåt skulle hända, vi visste bara inte när
eller varifrån det skulle komma.
Träden hindrade en från att se fienden.
Det var som att slåss mot spöken.
Hela tiden var Lynsey... Jag vill inte säga att hon tiggde,
men hon var väldigt ihärdig.
Hon vill vara där striden möjligen skulle ske.
Nästan så fort Lynsey kom dit blev dalen ett kaos.
Det var så kaotiskt där och då.
Kulorna ven. Vi överfölls från tre håll.
Tre personer var skjutna.
Sen ser jag dem komma med liksäcken.
Jag började gråta och stannade upp och sa:
"Går det bra? Får jag ta en bild?" Och han sa: "Ja."
Det är mycket vi kräver av våra soldater i väldigt ung ålder.
Han ställde sig säkert samma fråga som jag varje natt:
"Vad gör jag här?"
Vårt land måste förstå vad krig kostar.
Vad Lynsey och alla i det yrket gör tror jag är avgörande.
Det är mer än bara ett yrke. Det är nästan en plikt eller ett kall.
Krig känns alltid så avlägset på grund av förbudet mot att fotografera
kistor som kommer tillbaka till USA.
Priset som tusentals familjer har betalat
som ingen dokumenterar för att vi är censurerade
eller inte är där, eller inte får tillstånd att publicera.
Vi borde inte censurera krig.
När vi bestämmer oss för att invadera ett land
måste folk förstå konsekvenserna.
De fördes hit.
Kvinnor och män hölls här.
De blev tillsagda att ändra sina politiska åsikter
och ta tillbaka alla klagomål mot Ryssland.
Vi tog prover för DNA-analys.
De använde en gasmask fäst vid en hatt.
Klubbor, rör...
Skrikandet var konstant.
Förhören var konstanta.
De markerade sina dagar.
All denna bevakning ger det internationella samfundet
bevis på hur ryssarna hanterade folk och behandlade folk och dödade folk.
- Grävde du fram din familj själv? - En soldat hjälpte mig.
Vi turades om.
Vi har registrerat över 5 000 krigsbrott hittills.
Hur mår du nu? Trodde du att du skulle vara kvar här?
De första dagarna
hoppades jag att kriget skulle vara över på några månader.
Och nu förstår jag att det kan pågå i åratal.
De första två veckorna eller tio dagarna visste jag inte vem jag var.
Det var hemskt för mig, för jag vet att jag är lärare,
jag är Yulia, jag är en vän och jag är en dotter.
Vad ska jag säga? Tills vi ses igen.
Till er som säger: "Grattis till din trygga hemkomst."
- Om Gud vill. - Så snart som möjligt.
Jag ber varje dag.
- Jag visar henne min bönbok. - Och mitt töntiga foto?
- Du är så söt. - Så runt ansikte.
Jag hade också ett runt ansikte i den åldern.
Nu vet jag vem jag är.
Jag har nya vänner och en ny familj.
Jag tror att jag är en annan person.
Jag är såklart en annan person än innan invasionen.
Man måste inse att om man tar in all smärta, så blir man galen.
Så man bara avvisar den.
Mängden svåra reportage som jag har gjort, det är mycket att ta in.
Så jag undrar var allt det bor i mitt huvud och mitt hjärta.
Jag vet att det finns där,
och jag vet att jag pratar om det väldigt metodiskt,
men det är jobbigt att se.
Det är ett konstigt sätt att leva.
Ta Lynsey, till exempel.
Hon ser mycket smärta, ofta, varje dag.
Så man förbinder sig att lägga det i en låda och vrida om nyckeln.
- Ska det här bli Lukas middag? - Nej!
Mamma kommer älska middagen, Alfred.
Det ser inte bra ut. Nu.
- Ser du fram emot att träffa henne? - Ja.
Hur mycket?
- Mer. - Mer än vad?
Vad som helst. Hon är en arbetsmyra.
En fotograf och en arbetsmyra.
- Vem är det? - Mamma.
Visste du? Visste du att jag skulle komma?
Åh, min älskling!
Mamma! Mamma!
Är du glad, Alfred?
Se så snabbt han blev en superhjälte. Han är rätt innovativ.
- Har han varit så här sen jag åkte? - Nej, han är bara exalterad.
Nej!
Försiktigt med ögat.
- Vad skulle mamma vara utan sitt öga? - Ingenting.
Ja, precis!
Lukas.
- Hej, mamma. - Hej!
Hej, min älskling!
Jag har saknat dig så mycket.
Mamma!
Det är den bästa dagen nånsin!
- Jag önskar att jag alltid hade dig. - Alltid hade mig hemma?
- Att du aldrig försvann. - Jag vet, men mamma måste jobba.
Du behöver aldrig gå till jobbet igen.
Jaså? Jo, det måste jag, älskling.
- Det är din sista gång. - Nånsin?
Ja.
Vad sägs om en dag och sen är det slut?
En dag blir lite svårt, men...
Vad sägs om tre dagar? Sen är det slut.
Tre. Ett, två, tre och sen är det slut.
- Tillbaka. - Sen kommer jag tillbaka?
Ja.
Det beror på vart jag åker.
Vissa ställen jag åker till är väldigt långt bort, så om jag åker...
Ibland tar det mig tre dagar att ens ta mig dit jag ska. Du vet?
Förstår du det?
Vad sägs om att du åker till det närmaste stället nånsin?
Ska jag jobba i London?
- Ja. - Nej, det kan jag inte.
Han behöver valium eller nåt.
Jag vet inte hur nån kan hantera honom dygnet runt.
Han är verkligen så energisk.
Jag tror att han behöver lite förändring.
Han behöver en lugn miljö.
Ja.
Vi pratade ingående om vikten av att bevaka Ukraina,
och jag gick med på det och sa att det var en bra idé att hon gjorde det.
Jag trodde inte att det skulle pågå så länge, om jag säger så.
Den största faran som vi måste se upp med är
att vi börjar leva separata liv.
Paul, jag kan inte...
Det har hänt förut.
Han slöt sig, och vi gick igenom en riktigt tuff tid,
och vi började gå i parterapi och vi jobbade mycket på det.
"Phoebe, jag älskar dig, men mitt jobb är mitt liv."
Och jag säger: "Ditt arbete? Ditt arbete? Hur kan du säga så?"
Sen säger du: "Jag vet, det sliter mig sönder och samman."
Det låter som samtal vi har haft.
Lukas, vad gör du i morgon efter skolan?
Vill du ha kolfisk igen till middagen på lördag?
Vad är det som händer? Varför har du spasmer?
Hur kan du vara så kittlig?
Alfred frågar hela tiden när du ska komma.
Hej, min lilla muffin.
Han förstår tid nu och han är väldigt fäst vid dig, konstigt nog.
Fyllde du tio när jag var borta?
Hur gammal är du nu?
Inte än.
Säger du till alla att du är fem? Du är nästan fem.
- Jag kan inte kontrollera allt. - Jag vet.
Men jag planerar inte att göra fyra till sex veckor igen, nej.
Inte just nu.
Direkt efter att vi gifte oss sa han: "Vi skaffar barn." Jag sa: "Aldrig."
Hon hade inte gjort det utan min påtryckning.
Jag har alltid sett mig själv med en familj,
för jag växte upp med en så kärleksfull familj.
Men inte än. Jag var på toppen av min karriär.
Jag kände inga kvinnliga fotografer som hade barn.
Jag kunde inte föreställa mig det livet.
Paul var väldigt seriös.
Vi åt middag och han sa: "Du vet att jag vill ha en familj."
Jag förstod inte hur svårt det är, särskilt i hennes typ av arbete.
Som man kan man skaffa barn och driva en byrå.
Man behöver inte åka nånstans. Inga problem.
Jag tror att jag såg det lite så då.
Jag sa: "Vi borde vara gifta i minst ett år."
Så jag förhandlade fram att januari 2011 skulle jag sluta med p-pillren.
Det gjorde jag, men jag åkte aldrig hem.
Jag åkte till Sydsudan, till Irak...
och sen kom den arabiska våren.
Massiva protester mot korruption, politiskt förtryck...
Vi ser liknande demonstrationer i Jemen och Algeriet.
Det sprids nu över hela regionen, särskilt till Libyen,
där Muammar Khadaffi leder
en av regionens mest förtryckande regimer.
Jag hade täckt Mellanöstern och Nordafrika i åratal.
Jag sa: "Jag vill till Libyen."
Det var i slutet av februari 2011.
Jag var baserad i Benghazi och rapporterade om en parallell regering
som hade bildats av ungdomar i östra Libyen.
Vi reste med den första gruppen frivilliga.
Khadaffis militär hade exponentiellt mer vapen, teknologi och soldater.
Jag hör ett plan.
Det fanns ingenstans att gömma sig.
Landskapet var helt platt, och en bomb kunde falla bredvid oss.
Jag var livrädd varje dag.
Jag hade varit vid fronten i två veckor varje dag. Jag var mörbultad.
Jag ringde min redaktör och sa: "Jag måste härifrån." Och han sa: "Okej."
Teamet då bestod av Anthony Shadid, Steve Farrell och Tyler Hicks.
Tyler Hicks är, för resten av världen, en av de mest berömda,
orädda krigsfotograferna.
Tyler Hicks är nån jag växte upp med.
Jag har känt honom sen jag var 13 år.
Jag frilansar, men Tyler är anställd.
Han är New York Times främsta fotograf och redaktören sa till honom:
"Du borde stanna."
Så jag sa att jag skulle stanna med Tyler. Jag lämnar inte Tyler ensam.
Av nån anledning fick jag den dagen en hemsk föraning.
Det började bli riktigt spänt vid fronten.
Artilleriet bokstavligen gafflade in sig på vår position.
Mohamed, vår chaufför, började få samtal från sin bror.
"Khadaffis trupper är i staden. Ni måste ut."
Khadaffi sa upprepade gånger till sin militär:
"Ser ni journalister är de spioner och ni borde avrätta dem."
De sprider lögner på radio och tv.
Vi är alla journalister som tagit oss in illegalt.
Jag har panik, men jag vill inte säga nåt för jag är den enda kvinnan.
Och Mohamed börjar skrika: "Vi måste härifrån."
När vi kommer ut på huvudvägen ser jag långt borta
konturerna av små soldater och jag säger:
"Khadaffis trupper är framför oss."
Vi når kontrollstationen.
Khadaffis soldater siktar på oss och skriker:
"Ut, stanna bilen."
Mohamed stannar bilen, öppnar dörren
och kastar upp armarna och säger: "Sahafi."
Journalister.
Khadaffis trupper är överallt.
Jag stirrade in i gevärspipan. Jag tittade åt höger och såg Tyler,
Anthony och Steve sitta och be.
Och vår unga förare, Mohamed, blev avrättad.
Jag ledde Reuters operation i Indien i Delhi.
Jag fick ett samtal på kvällen...
från Tylers flickvän Nikki som sa:
"Har du hört från Lynsey eller Tyler?" Jag sa: "Nej."
Jag var hemma,
men jag var på väg till min mamma och jag kollade min röstbrevlåda.
New York Times vd hade lämnat ett meddelande åt mig att ringa honom.
Så jag ringde och han sa:
“Mrs Addario, vi har tråkiga nyheter.”
Så jag tappade telefonen.
Jag bad min receptionist prata med New York Times,
för jag kunde inte prata med dem och sen fortsätta jobba.
Kvinnan sa till mig: "Snälla, sluta. Det är ingen fara. Åk hem bara.
Jag bryr mig inte när du klipper mig." Jag sa: "Jag måste göra det här."
Mina tår på min högra fot där jag la trycket är permanent böjda
för allt jag gjorde var att gräva ner foten i marken.
Inget nytt från journalisterna. Lynsey Addario är en av de saknade.
Jag ska prata med hennes man i en exklusiv intervju.
Jag vädjar till Khadaffi och hans son
och de andra att hitta dem och föra tillbaka dem.
Att föra tillbaka min Lynsey till mig.
Det var inte den första kidnappningen, och många andra hade dött.
Jag låg sömnlös.
Du måste komma tillbaka, för vi måste skaffa barn.
Jag har försökt, du vet...
- Dagen då Paul var med... - Jag skulle precis säga det.
Jag hade inte ens gråtit förrän då. Sen såg jag Pauls ansikte,
och jag hörde honom säga det och började gråta.
Jag visste inte om hon var död, levande eller sexuellt utnyttjad.
Det var nog den värsta tiden i mitt liv.
De första tre dagarna var de supervåldsamma.
Vi hade ögonbindel och var bundna.
De spöade verkligen skiten ur Tyler, Anthony och Steve.
Det var en kille som smekte mitt ansikte och sa nåt om och om igen.
Jag sa: "Anthony, vad säger han?" Han sa: "Du ska dö i kväll."
Vi körde i timmar längs hela frontlinjen
genom fientliga byar som var lojala mot Khadaffi.
Varje gång vi saktade ner vid en kontrollstation försökte folk
dra ut oss ur bilen och slå oss.
Jag hade en soldat bredvid mig som tog på mig överallt.
Min första tanke var: "Jag vill inte bli våldtagen."
New York Times säger att de senast hade kontakt
med sina journalister i tisdags morse.
Vi visste inte om de levde eller var döda.
Jag satt uppe dygnet runt.
Jag pratade med kontakter, med Turkiets president, premiärministern.
Först för att ta reda på om de levde, sen för att försöka få ut dem.
De tog oss till ett rum och satte oss på mattan.
De tog av oss ögonbindlarna, och vi tittade på varandra.
Och han sa: "Okej, ni är säkra nu.
Vi ska inte slå er längre." Vi bara grät. Vi var helt förstörda.
En av de libyska tjänstemännen gav mig sin mobil.
Jag satte den mot örat och det var Paul.
Han sa i princip bara: "Du ska släppas."
"Vi ses i Tunisien."
Snart återförenas jag med min kärlek, ja!
Alla fyra journalister
som tillfångatogs och hölls i sex dagar har släppts.
Hon var ett nervvrak. Det var vi nog alla.
Hon grät mycket och var väldigt känslosam.
Ni har alla fruktat att förlora era liv i tjänsten.
Blev du sexuellt utnyttjad?
- Jag blev tafsad på. - Hur ofta?
I princip varje gång vi lämnades från en man till en annan.
Hon är väldigt öppen om vad som hände, och jag tror att det hjälpte mycket.
Vi har pratat om inflytandet du känner att du får
genom att ta dessa rörande foton och låta världen se farorna,
särskilt för kvinnor, men för alla som är utsatta.
Är det värt det?
Det är en svår fråga.
När jag var mitt i det och hade ögonbindel
och blev bunden och slagen i ansiktet, undrade jag det.
Vem bryr sig om Libyen? Varför bryr jag mig om Libyen?
Det är frågor jag ofta ställer mig själv.
Jag gör det för att jag tror på det, men är det värt mitt liv?
Bör jag göra det här mot dem jag älskar?
Det är en svår fråga.
Det tog ett tag.
Jag tror att det finns väldigt få människor på planeten
som kan förstå hur vi lever våra liv och varför vi gör det vi gör.
Vi följer det senaste om två journalister
som gav sina liv i tjänsten.
De dödades i går i kriget i Libyen.
Chris Hondros och Tim Hetherington...
Tim Hetherington arbetade jag med i Korengal, och Chris Hondros
är nån jag alltid har känt.
Deras död påverkade mig på ett sätt som kidnappningen inte gjorde.
Jag kunde inte förstå varför vi överlevde och inte de.
Jag tänkte: "Åt helvete med det här."
"Det räcker."
"Nog med död."
Jag var tvungen att dra mig tillbaka och samla mig och reda ut
hur mycket jag kunde hantera och hur mycket min familj kunde hantera.
En dag fick jag ett samtal.
Han sa: "Jag är styrelsemedlem på Merck, läkemedelsföretaget."
"Jag vill berätta en historia om Mamma Sessay."
Han sa: "När den historien kom ut
gav jag en kopia till samtliga styrelsemedlemmar,
och de bestämde sig enhälligt för att lägga undan 500 miljoner dollar
för att bekämpa mödradödlighet."
Läkare utan gränser hade också sett historien
och implementerade ett ambulansprogram i Bo-provinsen.
Bara i den provinsen minskade de mödradödligheten med 60 procent.
För mig var det ett sånt där tillfälle.
Jag ser många kvinnor dö. Jag ser många människor dö.
Det kändes som att det lett till nåt och att det kanske kunde hjälpa folk.
Man vänjer sig aldrig vid att ha en syster som är krigsfotograf.
- Man får inte tänka för mycket. - Då skulle man sluta fungera.
Då undrar man vad som är poängen.
Är det till köttet eller kycklingen?
Skål!
Hon vet att jag oroar mig för henne. Jag sa: "Du ska väl inte tillbaka?"
"Jo. Kanske i augusti."
Så samtalet slutade där.
För vad ska man göra? Säga att hon inte får åka?
Ännu en Loggins and Messina.
Gråter du?
Min PTSD börjar utlösas.
Så här är det.
Då och då, när man minst anar det, bryter hon ihop.
Herregud, vi sjunger Kenny Loggins.
Jaha. Det la sordin på den här festen.
Jag vet.
Hur var det i skolan?
- Bra. - Jaså?
Ja.
Kommer vi få ett samtal från mr Bullard?
- Pollard. - Är det inte Payson Bullard?
- Jo. - Där ser du. Jag vet en del saker.
En av de få saker du vet om skolan.
Lukas, försvara mig.
Nu vet du åtminstone var skolan är.
Jag vet var skolan är. Jag har alltid vetat var skolan är.
Jag vet inte var deras klassrum är, men jag vet var skolan är.
När mamma är på jobbet tittar du på Netflix.
Ja, tack Lukas!
Jag jobbar hårt.
Hon pratar mycket i telefon.
Lukas, varför svarar du inte när jag ringer?
Enda gången du skrev till mig i Ukraina var för att be mig
sätta in pengar på ditt konto.
Sen skriver jag: "Hur mår du? Saknar du mig? Jag älskar dig."
Du svarar inte.
Lukas har sagt: "Jag vill inte att du åker."
Och: "Måste du åka tillbaka till Ukraina?"
Om Lukas, som knappt uttrycker nåt, frågar det,
tynger det honom definitivt.
Folk undrar hur jag kan åka ut i krig som mamma.
Det finns nåt mycket större än nån av oss och det tar över.
Nåt som börjar som nåt man provar på.
Man börjar smått och sen blir det som ett uppdrag och sen blir det ens liv.
Och sen blir det ett ansvar.
869 döda under åtta års krig.
Det har varit ett slagfält i över 20 år.
Över 10 000 personer i Jemen har dött.
- Två miljoner har tvångsförflyttats. - Miljontals nära svält.
Alla offer för ett krig som världen ignorerar.
Folk har en tendens att gå vidare.
Det är mitt jobb att få folk att fortsätta bry sig.
Jag hade ägnat större delen av min karriär åt Afghanistan.
Och där var jag, tillbaka i landet när talibanerna hade kommit tillbaka
och återigen hade det försvunnit från folks radar.
Allt som jag hade rapporterat.
Vad heter hon?
Programmen, finansieringen och utbildningen.
De togs bort över en natt.
Nio dagar efter Hamas brutala terroristattack
förbereder Israel ett markkrig i Gaza.
Den humanitära krisen fortsätter att förvärras. 1,1 miljoner människor...
Jag har varit krigsfotograf i över 20 år,
och jag kan inte tro vad vi ser just nu.
Utländsk press blockeras från att gå in i Gaza.
Ibland känner jag mig hjälplös.
Jag bara fortsätter fota och fortsätter framåt.
Jag måste övertyga mig själv om
att det är värt det och att det gör skillnad.
Jag skulle inte kunna fortsätta med det här jobbet om jag inte trodde det.
Och om jag inte trodde att det var värt stressen för mina nära och kära.
Det är rätt sönderbombat här.
- Vänta. - Det är en fotosession. Titta!
- Stanna. Stanna. - Fantastiskt.
Säg: "Ära till Ukraina!"
Se upp var du går.
Bruden och brudgummen, välkomna in i ceremonihallen.
...att ta det här steget med hopp, mod och tillsammans.
Officiellt och ceremoniellt förklarar jag er man och hustru!
Översättning: Anna McKeon