Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Să ne ascundem după zidul ăla ? La pământ !
E încuiat ?
Sunt Lynsey Addario, mă aflu în satul Novoluhansk.
Suntem bombardaţi.
De ce stă o femeie acolo ?
Tragem noi sau ei ?
- Trăgeau în noi. - E foc inamic.
Bine.
Doamne ! Sunt nebuni ?
Nu se teme pentru copilul ei ?
Vino ! Haide !
Unde e linia frontului ? Unde mă aflu ?
E în direcţia aia.
Probabil nu suntem în cel mai bun loc, nu ?
La naiba !
Unde e adăpostul antiaerian ?
Ne poţi duce la un subsol ?
- Nu înţeleg. - Unde să ne adăpostim ?
Să vă adăpostiţi ?
De ce nu încercaţi să trăiţi ca noi în loc să vă ascundeţi ?
Noi trăim aşa tot timpul.
Unde ne putem adăposti ?
E departe ?
Coborâţi acolo !
Mulţumesc !
Nu vrea să stea aici ?
Nu-ţi fie frică !
- Înţelegi ? - Haide !
Pot să-i fac o poză ?
Putem să te fotografiem ?
- Zău aşa ! - Cum o cheamă ?
Cum te cheamă ?
Liuba.
În dimineaţa asta a început un război în Europa.
Primele ţinte au fost lovite
de rachete de croazieră şi balistice în capitala Kiev şi în jurul ei.
POPULAŢIA KIEVULUI: 2.900.000
Iisuse !
Ducă-se naibii !
M-am săturat !
Doamnelor, să mergem la subsol !
- E băiat. - Cum îl cheamă ?
- Încă nu ne-am hotărât. - E băiat şi tot nu i-am pus nume.
Clădirea de lângă casa mea.
Pentru prima dată în viaţă, nu ştiu ce să fac.
E curată nebunie.
Glorie Ucrainei ! Glorie eroilor !
Glorie naţiunii !
Eşti profesoară ?
- Ţi-e frică ? - Desigur.
Vreau doar să trăiesc în ţara noastră, atât.
Lynsey, unde eşti acum ?
Sunt în Kiev.
Situaţia devine foarte tensionată.
Eşti în centrul oraşului şi e o ţintă. De ce stai acolo ?
Pentru că, atunci când faci asta,
cred că am învăţat că vrei să fii acolo
unde sunt mai mulţi, jurnaliştii sunt împreună.
Asta am făcut, nu există vreun loc unde să fim în siguranţă.
Când New York Times m-a întrebat: "Dacă e război în Ucraina,
vrei să scrii despre el ?",
am profitat de ocazie.
N-am stat mult pe gânduri, fiindcă ştiam că va fi un moment istoric.
- Ai ţinut vreodată o armă în mână ? - Nu.
E o întreagă operaţiune subterană, la propriu, în buncăr.
Ce-a zis ?
A zis că alarma de atac aerian s-a încheiat.
Bine. Să mergem repede.
Am început să lucrez cu Andriy Dubciak înainte să înceapă războiul.
E un fotograf şi cameraman din Ucraina foarte cunoscut.
Cum se numeşte arma asta ?
Practic, e partenerul meu.
Să vedem.
Avem alimente uscate.
Avem fursecuri, cumpăr de fiecare dată când merg la magazin.
O saltea, în caz că ajungeţi într-un buncăr.
Avem apă în cadă, în caz că se opreşte apa, pentru toaletă,
ori ne putem spăla cu ea.
Vreo veste bună ? Sau proastă ?
E mult fum. Uite !
- E mult fum, da. - Dar nu-l vedem.
Îmi spuneţi unde suntem ?
- Ei sunt aici. - Da.
Acolo e linia frontului.
Se aud focuri de armă de calibru mic şi arme antitanc.
- Ar putea fi începutul atacului. - Da.
Propun să ne mişcăm. Să mergem.
Haide !
PODUL IRPIN, KIEV
Haideţi ! Vor lovi rachetele !
- Repede, vă rog ! - L-au lăsat pe bărbat în faţă.
- Poftim ? - Nu le place să vadă femei aici.
Eu sunt mereu alungată, tu poţi merge unde vrei.
Mereu păţesc aşa.
- Aici e mai ferit. - Da.
Să ieşim mai repede !
- Ţintesc civili, naiba să-i ia ? - Da.
V-am spus să nu căraţi multe, să puteţi fugi !
Grăbiţi-vă !
Fir-ar !
Unde a aterizat ?
Fir-ar ! Chiar lângă oameni.
Ce spuneai că s-a întâmplat ieri cu copiii ?
A fost rău.
Evacuau 200 de copii, civili paşnici.
Fir-ar !
Fir-ar al naibii !
Fir-ar !
Sângerez ?
- Nu. - Bine.
- Rămâi acolo ! - Bine.
Să vină medicul !
Medicul !
Fir-ar ! E un om.
Ai grijă, sunt foarte sensibili.
La naiba !
- Mergi drept ! - La naiba !
Omoară civili, naiba să-i ia ! Îi urăsc pe nenorociţii ăştia !
Lynsey, mergi !
Jos !
Şansele de escaladare şi vărsare de sânge...
I-am scris redactorului meu, insistând să publice poza,
fiindcă am văzut cum această rută de evacuare civilă a
a fost vizată intenţionat.
E o crimă de război.
Dar niciunul dintre noi nu ştia cine erau oamenii din poze.
Dacă un membru al familiei află, din cauza fotografiei tale ?
Preşedintele Putin vorbeşte...
Trebuiau să decidă dacă îşi asumă riscul sau nu.
"În privinţa tacticilor militare,
fac tot ce pot ca să evite
pierderile de vieţi civile în oraşele ucrainene."
Am susţinut că asta s-a întâmplat chiar când Putin spunea
că nu viza civilii.
Am spus: "Am fost martoră la acest atac. A fost intenţionat."
- Stai acolo ! - Bine.
Fotografia aceea a deschis ochii multor oameni din întreaga lume
cu privire la consecinţele faptului că Putin a intrat într-o ţară suverană
şi a tras în populaţia civilă.
Vladimir Putin a negat în mod repetat că forţele sale vizează civilii.
Dar duminică lumea a văzut cu ochii ei adevărul.
Fotografia a apărut azi pe prima pagină a New York Times.
E viziunea realistă a războiului.
În Ucraina, o poză a ilustrat clar costul conflictului.
E făcută de Lynsey Addario, fotoreporteră, laureată Pulitzer.
A devenit o imagine definitorie a acestui război.
A fost folosită şi într-un discurs din Senat al lui Dick Durbin.
Am relatat despre multe războaie, dar cred că a fost prima dată
când o fotografie a mea a avut un ecou atât de intens şi de amplu.
FAMILIA AVEA NEVOIE DE O VOCE. LUMEA TREBUIE SĂ ASCULTE.
TREI ZILE MAI TÂRZIU
SERHIY PEREBYINIS SOŢ ŞI TATĂ
Prima poză a apărut pe Twitter, cu feţe înceţoşate.
Dar am recunoscut copiii după haine.
Ţin minte că ea purta asta.
Doamne !
Dacă am fi putut să te întrebăm
dacă putem folosi poza asta pe prima pagină a ziarului...
Da.
Toată lumea ar trebui să ştie ce se întâmplă aici.
GRANIŢA UCRAINA-POLONIA
Ne oprim la benzinărie.
- Bine ? - Da.
- Bea o cafea, dacă vrei. - Bine.
Mergem la Balychi, la aeroport, nu ? Sau la hotel ?
La aeroportul din Cracovia.
Vreau să merg la concertul fiului meu.
Super !
- Cum ţi-a mers azi ? - Bine.
Da ? Bine. Te bucuri de vremea bună ?
- Nu. Abia am aterizat. - Da ? De unde ?
- Din Ucraina. - Serios ?
- Bun venit la Londra ! - Mulţumesc !
E atât de civilizat !
Cum e acolo ?
Ştiu asta, evident.
Da, e greu.
Bună !
Poate ar trebui să fac un duş rapid.
La ce oră vrei să plecăm ?
- M-am îngrăşat de când ai plecat. - Ba nu.
Ba da, a fost prea stresant.
Ai băut ?
- Cineva a băut. - N-am mâncat sănătos.
- Am făcut sport, dar... - E comic.
Trebuie să ţin regim.
Poţi ţine regimul ucrainean, dacă vrei.
- Da, trebuie. - Se numeşte stres.
Te-ai întors.
Şi sunt în viaţă. E o realizare.
Uite-l !
Ce am pe genunchi ?
Haide !
Salut !
Bună, iubirea mea !
Bună !
Vai de mine ! Nu m-ai îmbrăţişat niciodată aşa !
Bună !
- A fost un spectacol excelent ! - Excelent !
Cum ţii minte totul ?
Azi am plecat din Ucraina, am ajuns în Polonia, am zburat la Londra,
am luat trenul din Gatwick şi am ajuns aici la timp, la spectacolul tău.
Doamne !
Am căzut sus.
Ai căzut pe jos, nu sus.
Am căzut jos, nu sus !
Citeşte-i mai întâi povestea de noapte bună.
- Prinde-o ! - Te-ai întors !
Prinde-o !
Ai lipsit cinci săptămâni. N-am pic de milă.
N-am chef să citesc o poveste de noapte bună.
- Nu, una scurtă ! - Alfred !
Alfred ! Vrei să-ţi citească mama o poveste la culcare ?
Da.
Ce nasol !
"Locuia cu mama ei vitregă rea şi cu cele două surori vitrege prostuţe.
Cenuşăreasa făcea totul pentru familia ei leneşă.
Da. E mult mai bine.
Când a făcut Lukas baie ultima oară ?
- E o întrebare bună. - Fir-ar !
- A făcut duş. - Pe bune, Paul !
- Cred că are nevoie. - Au trecut cinci zile.
Era duminică, nu-i aşa ?
Doamne !
Vrei să mergem mâine pe jos la şcoală ?
- Da. - Serios ?
Cred că ţi-a fost dor de mine.
E Lukas sau Alfred ?
Lukas.
La ce oră se culcă ?
Între 20:15 şi 20:30.
Ce trebuie să faci ca să-l culci ?
Ai uitat ?
Da, am uitat.
Treci în pat !
Nu ştii cum facem. Ne uităm la O familie modernă.
- Acum ? - Da.
- Cheamă-l pe tati ! - Sigur.
- Nu lua iPad-ul. - Ştiu.
Doamne ! Cu copiii e mai greu ca la război !
Doamne !
Am toate primele pagini aici.
- Şi asta. - Da, îmi place asta.
Asta e cealaltă.
Şi asta e foarte bună.
Asta, evident.
Clipul în care se trăgea în ei cu mortiere.
Nu mi-a spus despre asta şi l-am văzut pe Twitter prima dată.
Ea mi-a zis: "Fir-ar ! Da.
Nu credeam că o să vezi asta.”
A fost stresant, dar, dacă te tot gândeşti la asta,
o să înnebuneşti. Aşa că n-o fac.
- Aş fi folosit cealaltă poză. - Da, nu ştiu de ce.
Eram jurnalist la biroul Reuters.
Dacă am face amândoi ştiri 24 de ore ar fi greu.
Foarte puţini jurnalişti au şi familii,
şi nu cei care mai şi merg într-o zonă periculoasă.
Cu ciclul ştirilor, e imposibil.
Doamne, ce obosită sunt !
N-am vrut ca ea să se schimbe, să devină cine nu e.
Bună, mamă !
- Salută-l pe Paul. - Bună, Camille !
- Ce mai faci ? - Bună, Paul ! Eşti fericit ?
Da. Mă bucur că s-a întors.
Nu mai trebuie să mă trezesc zilnic la 05:20.
Ştiu.
Doar de asta se bucură.
Când l-am cunoscut,
îmi amintesc că mă întrebam cine e tipul ăsta arogant.
Mi s-a părut o americancă gălăgioasă.
Dar am devenit prieteni foarte buni.
Provin din medii complet diferite.
Lynsey a fost crescută de coafeze.
Paul e dintr-o familie înstărită.
Tatăl lui e conte sau aşa ceva.
Am crescut într-o familie privilegiată.
Tata a trăit mereu în Franţa.
În copilărie, a locuit într-un castel de marmură lângă Monaco.
Aveam o mare grădină zoologică privată.
Am avut mereu o imagine romantică despre relaţii.
Dar felul în care mă implic în muncă mă consumă.
Majoritatea oamenilor nu pot accepta asta.
Nu mă aşteptam să găsesc pe cineva ca Paul.
Îmi conduceam echipele, editam, scriam şi făceam ştiri.
Spuneam: "Plec în Afganistan o lună.” El zicea: "Bine."
Ştiam că mă voi căsători cu el.
A trimis un e-mail unui grup de femei spunând: "Sunt însărcinată."
Următorul e-mail mi l-a trimis doar mie: "Apropo,
tot vreau să fac reportajul ăla."
Tipic pentru Lynsey.
Ai un copil de zece săptămâni.
Da.
Vei continua să faci asta ?
Bărbaţilor le pui o astfel de întrebare ?
Am fost întrebată asta de 300 de ori în ultimele zece săptămâni.
Am născut doar de zece săptămâni !
Am început să lucrez la trei luni după ce născusem.
Am cam ascuns lista cu cei pe care să-i sun când apar ştiri importante.
Unii editori mi-au dat teme,
articole mai uşoare şi mai puţin politice.
Dar eu sunt fotografă de conflicte.
Fac munca asta pentru că vreau să am impact şi să influenţez politica.
Când am fost privată de asta, am avut o criză de identitate.
Am început să mă îndoiesc de mine şi de cariera mea.
În 2018, l-am întrebat pe editorul de externe dacă pot relata despre Mosul.
A spus: "Nu te trimit la Mosul, acum eşti mamă."
I-am spus: "Dacă ai o problemă cu mine,
îţi dau mâine o listă cu zece femei,
să le angajezi la New York Times.”
S-a aşezat. Avea un whisky în mână.
S-a lăsat pe spate aşa, cu paharul în mână şi a zis:
"Lucrez de şapte ani la New York Times
şi nu există femei în lume destul de bune pentru New York Times.”
În ziua de azi, se spune că profesia e dominată de bărbaţi.
Dar au fost femei care au fotografiat războiul de la începutul domeniului.
Principala provocare e că eşti subestimată.
Se presupune că o fotografă e mai puţin echipată
să relateze conflicte şi evenimente de mare risc.
Vrem să ne străduim ca ilustratorii vizuali ai jurnalismului nostru
să reflecte cât mai mult lumea pe care încercăm s-o prezentăm.
Asta înseamnă că avem nevoie de o reprezentare cât mai largă.
Camerele sunt în mâinile mai multor oameni ca niciodată.
Asta schimbă tipul de imagini şi de relatări pe care le vedem.
În război se întâmplă atâtea lucruri care nu trebuie văzute niciodată.
În războiul din Irak, am fost martoră la toată brutalitatea asta.
Mi-am dat seama de importanţa fundamentală a jurnalismului.
A fost momentul în care m-am gândit: "Asta e totul pentru mine."
Ştiam că nu voi mai face niciodată altceva.
E foarte bună în ceea ce face.
Asta înseamnă, în esenţă,
că intri în locuri groaznice, în care majoritatea
n-ar intra nici într-un milion de ani.
Cumva, îţi găseşti calea şi surprinzi drama umană într-o clipită,
apoi ieşi, iar ea e foarte bună la asta.
Dovada e în fotografiile ei şi faptul că e încă în viaţă.
Eram în Irak când a fost cel mai rău război.
Au venit americanii şi ţara s-a dezintegrat în anarhie.
Iar noi eram în mijlocul ei.
Oamenii nu aveau electricitate, nu puteau obţine gaz pentru gătit.
Nu puteau scoate bani de la bănci.
Haosul, protestele au generat insurgenţe.
Vreau să fac un reportaj despre o razie, aşa...
Locuiam cu toţii într-o casă, cei de la New York Times.
Erau vreo cinci reporteri şi vreo doi fotografi.
Erau vreo 45 de oameni înarmaţi care apărau locul.
Aveam ziduri de protecţie, mitraliere alimentate cu bandă.
Era o adevărată fortăreaţă.
Oamenii înarmaţi au deschis focul şi au ucis cel puţin patru străini,
dar victimele purtau haine civile şi veste antiglonţ,
folosite de contractorii străini, de jurnalişti.
Înainte de invadarea Irakului, exista o regulă nescrisă
că nu ucizi reporteri americani.
A fost complet diferit.
Eram ţinte.
Ne vânau.
Lynsey şi alt reporter, Jeffrey, s-au urcat în maşină,
ca să meargă la Fallujah.
Era un loc groaznic, foarte periculos.
Au fost răpiţi.
L-au văzut pe Jeffrey. Au spus: "Am prins un american."
L-au dus la maşina lor. Acela a fost sfârşitul.
Primul meu instinct a fost că îl vor ucide.
Am sărit din maşină după Jeffrey, l-am apucat de braţ
şi am zis: "E soţul meu."
Au întrebat: "De unde eşti, ce cauţi aici ?"
Nu voiai să recunoşti în Irak că erai american.
Aşa că mi-am luat cele două paşapoarte
şi am reuşit să le strecor în chiloţi sub abaya.
"Suntem jurnalişti. Eu sunt italiană, el e grec."
L-a salvat.
N-au ştiut ce să facă. În cele din urmă, i-au spus: "Bine, pleacă."
I-au dat drumul.
A fost cât pe-aci.
Înainte de asta, credeam că sunt invincibilă.
Jurnaliştii au devenit ţinte, din ce în ce mai mult.
Nu erau doar ucişi, ci răpiţi, bătuţi, ameninţaţi.
Asta se întâmplă tot mai des în lume.
Ea e a 12-a jurnalistă ucisă de Al Jazeera.
Se pare că a fost decapitat de ISIS.
...ucis de armata siriană.
Haide !
UCRAINA, APRILIE 2022
Nu porţi cască ?
E nemuritor.
La naiba ! Nu spune asta.
Doamne ! Nu e din lemn ?
Unde sunt poziţiile ruşilor ?
Mergem spre ei.
Mergem până la poziţiile ruşilor.
Ar putea fi mine.
Iisuse Hristoase !
Ai grijă.
Încă o dată.
Uite cum face Yulia !
Mă numesc Yulia Bondarenko.
Am 30 de ani.
Povesteşte-mi despre viaţa ta înainte să te înrolezi.
Acum ştiu că am avut o viaţă minunată înainte de război.
Citeam mult.
Era o viaţă simplă, dar minunată.
Fostă profesoară, e unul din soldaţii pe care i-am întâlnit în a doua zi.
Fotografia ei a stârnit reacţii foarte ample,
fiindcă reprezintă atât de mulţi oameni care se sacrifică,
deşi le e frică.
Ideea mea e s-o urmăresc timp de un an.
Ţi-ai imaginat că te vei căsători, că vei avea copii ?
Ce crezi acum despre viitorul tău ?
Acum mi-e foarte frică să am copii,
pentru că ştiu că pot face lucruri diferite.
Nu mi-e frică pentru mine,
dar, dacă voi avea copii, îmi va fi foarte greu.
Suntem în zona oraşului care e atacată mereu ?
- Da. - Şi suntem lângă o bază militară ?
La naiba !
- Nu e departe. - Nu.
La naiba ! E aproape.
- Foarte. - N-ar trebui să rămânem aici ?
- Nu. - Să mergem la spital.
Să mergem la spital ?
Cele mai bune relatări sunt în cele mai periculoase locuri.
Trebuie să mă gândesc mereu pentru ce-mi risc viaţa.
Adesea, e vorba de civili.
Trăiesc aşa, sub obuze, zi şi noapte !
Proiectilele nu degajă şrapnele.
De asta sunt letale bombele. Chestia asta zboară prin tine şi mori.
ZAPOROJIE, SUD-ESTUL UCRAINEI
Mi-au distrus casa.
Au distrus apartamentul, a ars tot !
Nu e nimic în Mariupol, nu e nimic.
Eram în Zaporojie, fotografiam exodul din Mariupol,
asta în timp ce Mariupolul era încă sub asediu.
Unele familii trăiseră sub pământ şase săptămâni.
Majoritatea n-au scăpat, iar cei care au scăpat erau devastaţi.
Am auzit o fată plângând.
Ea şi mama ei au fugit cu o săptămână înainte
şi au lăsat-o pe sora ei de 18 ani în urmă
pentru că avea un iubit pe care nu voia să-l părăsească.
Fata credea că nu-şi va mai vedea sora.
Sora ei a venit după o săptămână.
Îmi aranjez părul, manichiura Cum te simţi, draga mea ?
Războiul adevărat nu e ca-n filme.
Glumim despre moarte, despre amputări.
Ne ajută să depăşim momentul fricii.
Mă culc gândindu-mă: "Sper să nu-mi intre o rachetă pe geam noaptea."
Am dormit toţi în clădiri
vecine cu clădiri în care a intrat o rachetă.
Întâmplător, nu ne-a lovit pe noi.
Dacă te face fericit
Războiul e imprevizibil.
Îţi dai seama că fiecare clipă...
poate fi ultima.
Bună, Lyns !
Bună, mamă !
- Ce faci ? - Bine. S-a blocat apelul.
Trebuia să plec azi, dar e ora stingerii.
- Vii acasă ? Slavă Domnului ! - Nu mă poci !
- I-am spus şi Lisei. - Nu, nu !
Nu-ţi aduc ghinion. Mă bucur să-ţi văd faţa.
Nu deschid televizorul. Nu pot.
Mai bine nu-l deschide.
E-n regulă.
Nu se întâmplă nimic, e bine. Suntem în siguranţă aici.
Una dintre noi se conecta şi spunea: "Lyns e bine."
Apoi le trimiteam mesajul părinţilor, nouă.
Făceam asta de două ori pe zi cât era în Ucraina.
Da. Verificarea de dimineaţa şi de seara.
Sunt mezina dintre patru surori.
Mereu mi-am admirat surorile şi am vrut să fiu cu ele.
- Era cam plângăcioasă. - Da.
Era o pacoste, dar neînfricată din ziua în care s-a născut.
N-a învăţat să înoate.
Pur şi simplu a sărit în piscină şi a început să înoate.
Mijlociile erau ca nişte siameze şi mereu se luau de ea.
Îi prindeam la gât foi de hârtie
când dormea, pe care scria: "Sunt urâtă."
Se pare că am deschis o cutie de suc şi i-am turnat-o în cap.
Dar spunem adesea că aşa a devenit cea de azi,
pentru că am călit-o şi am fost necruţătoare.
- Era în război. - Da.
Părinţii mei erau frizer şi coafeză în Connecticut.
Mulţi oameni creativi lucrau pentru noi,
aveam mulţi prieteni creativi.
Dădeau mereu petreceri.
- Travestiţi îmbrăcaţi elegant. - Era foarte pitoresc.
Toată lumea era mereu binevenită.
Nu judecam pe nimeni, cred că asta contează enorm.
Familia mea nu mergea în weekend la muzee sau galerii.
Nu eram intelectuali, n-aveam cărţi în casă, în copilărie.
Ţin minte că familia noastră era foarte fericită.
Apoi, când aveam opt ani, îmi amintesc că mama ne-a înghesuit în maşină,
a condus până în parcare şi a spus:
"Tatăl vostru va sta cu un prieten la New York şi nu se va întoarce."
M-am gândit: "Va locui cu un coleg de apartament.
Va sta cu un prieten."
Habar n-aveam. N-am făcut legătura deloc.
Era căsătorit, aşa că am presupus că nu e gay.
Dar, evident, ştiam că e gay când m-a abordat.
Cel mai bun prieten al mamei a devenit iubitul tatei
şi mamei i-a fost mai greu decât nouă, evident.
Nouă nu ni s-a părut o trădare, pentru că eram prieteni.
- Dar toţi vorbeau despre asta. - Partea asta a fost grea.
Relaţia cu tata a fost dificilă.
Ţineam mereu legătura.
Mergeam la el acasă, dar aveam resentimente intense.
Un client i-a dat tatei un aparat foto şi mi l-a dăruit
când aveam 12 sau 13 ani.
Eram obsedată şi stăteam în camera obscură
până noaptea târziu.
Nu prea cunoşteam fotojurnalismul.
Am studiat relaţii internaţionale şi italiană la Universitatea Wisconsin.
Dar când am absolvit, voiam doar să fotografiez. Mi-am dat seama
că poţi spune poveşti cu ajutorul fotografiilor.
Aparatul meu foto a devenit un fel de scuză
ca să intru şi să ies din diverse situaţii.
Puteam spune: "Vreau să fac poze, pot să intru ?"
Călătoream şi cunoşteam oameni, pentru că aveam un aparat foto.
Mamă !
- Mamă ! - Alfred !
- Mai vrei pâine, Alfie ? - Zâmbiţi !
Alfred, o să te faci fotograf, ca mami ?
Da !
Nu are voie să fie fotograf !
Teama de noi atacuri ale forţelor ruse...
Se estimează că peste 5.500 de civili au fost ucişi în luptă.
- Lukas ! - Da. Încarc asta.
Îl bag aici.
- Ce-i asta ? - Nimic.
Ce e asta ?
- Ce e ? - E o plăcuţă.
Pentru vesta mea.
Lukas devine tot mai conştient,
dar are multe mecanisme de protecţie.
Ori se închide în el, ori se preface că nu contează.
Nu vorbeşte despre asta.
Profesorul a spus că Alfred a plâns când altă mamă...
Un copil a spus că se vede cu mama lui după ore.
Grozav. De ce nu mă faci să mă simt şi mai rău ?
- De ce nu ? La naiba ! - Şi plângea.
Sarah a trebuit să-l îmbrăţişeze.
Era supărat.
Când nu fotografiez, sunt foarte ocupată.
Încerc să termin articole, să editez, să scriu.
Toate astea se fac la timp.
De când a început războiul, a fost plecată destul de mult.
A stat o lună în Ucraina, a venit două săptămâni
apoi a plecat să ţină discursuri
sau a avut o expoziţie şi iar s-a întors.
Te cheamă mami.
Da, mă cheamă mami.
Apoi a fost în Ucraina şi încă undeva.
TRIBUL KANAMARI, BRAZILIA
Dacă vrei să rămâi relevant, trebuie să fii disponibil.
Îşi face griji.
Îmbătrâneşte dacă nu face asta.
Deşi e un fotograf extraordinar, nu-i vor da de lucru.
Unul dintre noi trebuie să fie mereu în viaţa copiilor.
Paul a plecat de la Reuters, s-a apucat de consultanţă.
Aşa putem să avem o familie.
Frumos ? Îţi place ?
Pe el îl sună de la şcoală. El merge la şedinţele cu părinţii.
El îi duce la şcoală dimineaţa.
Am aranjat în aşa fel încât, dacă păţesc ceva, să-l aibă pe Paul.
Acum te antrenezi zilnic ?
Da.
Încă ţi-e frică ?
Ştii, eu...
În toate săptămânile astea n-am putut plânge.
Nu ştiu de ce, fiindcă am văzut filmări cumplite groaznice,
poze cu oameni morţi, copii,
dar acum sunt doar furioasă.
Nu mi-e frică. Nu.
Voi regreta dacă nu mergem la poziţiile din pădure.
Sigur că da. Mereu regret totul.
O să regreţi că ai mers, dacă rămâi fără picioare.
Ştiu.
Arma asta e mânuită de cineva sau e ţinută aici ?
Doamnă, aşteptăm.
Se camuflează ?
Doamne, e...
Ştii că eşti prea departe de linia întâi
dacă soldaţii trebuie să-şi pună vesta antiglonţ pentru presă.
E atât de fals.
Vor doar să vadă ce facem zilnic.
Nu mai suport.
Să mergem în altă parte ?
O să fac o poză ca să se bucure că s-au îmbrăcat pentru cameră.
Probabil aduc ziarişti aici zilnic.
Sunt într-o dispoziţie proastă. Şi lumina asta e proastă.
"Nu vreau să fiu pe front. Trebuie să fiu pe front !
E prea periculos pe front. De ce nu suntem pe front ?"
Aţi ascultat vocile interioare ale creierului meu.
O zonă de război nu înseamnă că au loc lupte
în fiecare parte a ţării.
În Ucraina, unele locuri sunt atacate mai des decât altele.
Dar, la fel ca la Kiev, viaţa merge mai departe.
AUGUST 2022
Ucraina a fost mereu unul dintre cele mai bune locuri pentru mame-surogat.
Când a început războiul, familiile nu puteau veni să-şi ia copiii.
Poate poţi lua unul cu tine !
Erau multe femei însărcinate cu copiii altora.
Te superi dacă-ţi filmăm faţa sau nu ?
Nu vreau.
Nu-ţi filmăm faţa. Copiii sunt bine ?
Dacă ajung ei în cadru, e-n regulă ?
- Unde va fi difuzat ? - În America.
Nu cunoaştem pe nimeni acolo, deci...
Nu cunoaşte pe nimeni în SUA.
Da, dar în caz că ajung pe internet sau...
Tot se poate răspândi.
Îl port pe prinţul nostru chinez.
Îl protejez.
De unde sunt părinţii ?
- Ai un băiat sau o fată ? - O fată. Din Brazilia.
Femeile care nasc pentru alte femei sunt ca nişte îngeri.
Dau viaţă în situaţii în care nu oricine poate.
Am avut o mamă-surogat pentru Alfred.
Aşa că, desigur, am simţit acea legătură.
Am avut un accident grav de maşină în 2009.
Am fost aruncat din maşină pe o autostradă în Pakistan.
Spatele mi-a fost tot mai afectat de-a lungul anilor.
După ce l-am născut pe Lukas, totul s-a destrămat.
Când ne gândeam să mai facem un copil,
pentru mine nici nu părea o posibilitate.
- Te simţi bine ? - Da.
Îmi petrec majoritatea timpului liber adunându-mi forţele pentru misiuni.
- La naiba ! - Am reuşit !
Doar 20 kg.
Mişcarea e o parte importantă a vieţii mele.
Aşa mă simt conectată.
Aşa îmi dau spaţiu să procesez lucrurile.
Doar aşa pot să rezist în profesia asta
mai mult de câţiva ani.
Asta e viaţa mea.
Mereu are câte o misiune.
E concentrată şi motivată doar de ce trebuie să facă în lume.
Va face asta cu orice preţ.
Când ne-am căsătorit, taţii noştri ne-au dat 10.000 $ cadou de nuntă.
Lyns s-a dus la tata şi la Bruce şi le-a spus: "Eu n-o să mă mărit.
Vreau cei 10.000 să-mi cumpăr aparatură foto."
La sfârşitul anilor '90, am lucrat pentru Associated Press,
dar am fost interesată mereu de alte ţări.
Aşa că m-am mutat în India în 2000.
Am început să conştientizez problemele femeilor,
faptul că majoritatea femeilor din lume nu au drepturi de bază.
În Afganistan, în regimul taliban...
...fetele au voie să meargă la şcoală doar până împlinesc 12 ani.
Femeile nu puteau ieşi din casă fără permisiunea soţului
sau să lucreze în afara casei.
Multe au fost abuzate sau forţate să accepte căsătorii aranjate.
Când am început să lucrez în Afganistan,
nu puteam da acele fotografii gratis.
Apoi, pe 11 septembrie, s-a întâmplat.
Chiar când toate organizaţiile de ştiri încercau
să înţeleagă toate relatările
despre urmările a ceea ce s-a întâmplat,
ea a avut o idee.
A spus că vrea să spună povestea femeilor jihadiste.
Să arăt o imagine reală a comunităţii. Foarte puţini oameni ştiau
ce se întâmpla cu adevărat departe de ochii lumii.
În meseria ei mulţi aleg perspective alb-negru,
ca să obţină un efect metaforic sau poetic. Ea nu face asta.
Un mare fotoreporter are ochi bun
şi capacitatea de a crea imagini memorabile,
dar şi capacitatea de a găsi povestea,
de a avea acces la ea.
În vestul Afganistanului, se întâmpla des ca femeile să se sinucidă.
Se stropeau cu benzină
sau cu ulei şi îşi dădea foc, iar adesea nu mureau.
Am petrecut o săptămână la secţia de arşi,
urmărind mai multe femei, uneori fete, aproape carbonizate.
Le simţi mirosul înainte să le vezi.
Toate fuseseră abuzate.
Mi-am dat seama că de aceea femeile îşi dau foc,
pentru că orice e mai bun decât viaţa lor.
Îmi amintesc că eram copleşită.
Simţeam că nu pot face asta. Nu puteam asimila durerea şi abuzul.
Eram copleşită de sentimentul nedreptăţii.
Mi-am dat seama că pot pătrunde în vieţile femeilor
cu aparatul foto, făcând reportaje.
Lynsey poate merge în locuri în care bărbaţii nu sunt bineveniţi.
Poate arăta părţi importante, la care ei nu au acces.
Vrea să facă poze brute şi să prezinte realitatea cât mai fidel posibil.
sperând că asta va avea un efect.
Când am cunoscut-o pe Mamma Sessay, născuse primul geamăn în sat,
iar al doilea copil nu ieşea.
A trebuit meargă cu o canoe până la ambulanţă,
a mers şase ore pe drumuri accidentate, ca să ajungă la spital.
Doamne !
În sfârşit, a adus pe lume al doilea copil.
Ce-i asta ? De unde e tot sângele ?
E placenta ?
Pe atunci nu ştiam nimic despre naştere.
- E 60 cu 40. - 60 cu 40 ?
Era din ce în ce mai dezorientată.
N-am mai fotografiat şi le-am întrebat pe moaşe: "Unde e medicul ?"
"E un singur medic în toată provincia şi probabil operează."
Am fugit la Chirurgie şi am zis: "Cred că moare o femeie."
În acel moment m-am implicat,
ceea ce n-ar fi trebuit să fac, dar vedeam o femeie murind.
Medicul a ieşit, i-a luat tensiunea. Murise.
Pe atunci, peste 500.000 de femei mureau anual la naştere.
Majoritatea deceselor puteau fi prevenite.
Am vrut ca reportajul să apară, ca să aducă o schimbare.
POVESTEA UNEI FEMEI CARE A MURIT CA SĂ NASCĂ
Bună, Alfred !
Ar trebui să mai dormi.
E abia 06:30. Vino !
Nu, e 06:30, Alfred.
Haide ! Te duc în camera ta.
- Mi-e foame. - Îndată. Haide !
Alfred !
Unde e mami ?
Mami lucrează, Alfred.
E jos ?
E în altă ţară, dar se va întoarce curând.
- Trebuie să spui "Noroc". - Noroc !
Noroc !
E vorba de durata misiunii.
Asta a fost mereu o provocare în relaţia noastră.
Dacă e o săptămână sau două, nu e mare lucru,
dar când lipseşte trei săptămâni, devine foarte dificil acasă.
Ai grijă, Alfred !
Bine !
Poc ! Poc !
În sinea mea, tot ce vreau să fac e să fotografiez.
E frustrant. Mă simt mereu chinuită, de parcă nu sunt unde trebuie.
Dar, când mă întorc, ar trebui să fiu fericită.
Simt că ar trebui să fiu acolo şi că sunt o jurnalistă incapabilă.
Mă gândesc mereu la locul în care nu sunt.
- Bună, Lukas ! - Când te întorci ?
Peste zece zile.
Ştiu, dragul meu...
E vorba despre compromis, nu ?
Vrea să le facă pe toate şi să stea şi acasă, dar nu e posibil.
REGIUNEA DARIÉN
Totul e în întârziere.
S-ar putea să nu ajung acasă până sâmbătă.
Nu sunt un părinte bun. Nu sunt un jurnalist bun.
Mereu fac compromisuri.
Nu reuşesc. Fac schimb cu cineva.
Nu, nu !
- Asta e... - Ce ?
Cere asta mereu. Aşa e Alfred.
Chiar n-o să... ? De ce nu eşti mamă ?
Tati, te iubesc.
Brusc, Alfred a avut un mare regres, făcea pe el noaptea.
O nouă serie de rachete a lovit Ucraina în weekend.
Uneori Lukas vede la televizor rachete ucrainene.
Nu prea ştii ce faci ca să previi genul ăsta de anxietate.
Doamne !
Ai grijă !
Ai grijă la cap, tavanul e jos.
Aici putem filma, nu ?
Da, poţi filma.
Pe aici !
- Bună ziua ! - Ne loveşte artileria.
Nu suntem îmbrăcaţi.
Au intrat ruşii în oraş ?
Doamne ! Am ales o zi proastă, fir-ar să fie !
Când lucrezi într-o zonă de război, cronometrezi totul la minut.
Lynsey cunoaşte aceste limite,
dar vrea să ducă lucrurile până la limita
la care nu ne simţim în largul nostru într-un loc.
Lynsey va continua să preseze până va obţine ce vrea.
Iisuse !
La naiba !
Urăsc asta.
Oamenii mă întreabă mereu, o întreabă şi pe ea
dacă suntem dependenţi de adrenalină sau de război.
Foarte puţini oameni au reuşit să facă asta o perioadă îndelungată
fără să-şi distrugă vieţile.
Trebuie doar să te uiţi la tabela de marcaj.
Divorţuri, relaţii extraconjugale, exces de alcool.
O demonstraţie de forţă nemaivăzută de la Războiul Rece.
Eşti dependent de amploarea faptelor.
Cel mai mare război terestru din Europa după al Doilea Război Mondial.
Ţările astea se schimbă foarte repede.
Ucrainenii au recucerit oraşul Herson luna asta.
E istorie în ritm accelerat.
Totul e accelerat.
E uimitor să fii în miezul lucrurilor. Respiri oxigen pur tot timpul.
Când lucrez, sunt cea mai prezentă.
Simt că sunt acasă.
Mă simt inspirată şi însufleţită când relatez despre ceva
care ştiu că va contribui la imaginea istorică a ceea ce s-a întâmplat.
Căderea talibanilor, războiul din Irak...
valea Korengal din Afganistan.
AFGANISTAN, 2007
Când am cerut să mergem în valea Korengal,
era locul în care SUA lansau cele mai multe bombe.
Pentagonul nu trimitea femei în prima linie,
dar regula nu era valabilă pentru jurnalişti.
În fiecare zi, plutoanele trebuiau să patruleze.
În loc să poarte arme,
Lynsey avea camere şi obiective ataşate peste tot.
Inevitabil, când se întorceau, se trăgea în ei.
Dacă nu erau în formă fizică, ne puneau în pericol.
Dar cele două femei sunt de fier.
Ne-au câştigat încrederea foarte repede.
Am petrecut cam două luni cu ei.
Am discutat despre viaţa lor, despre ce vor să facă după eliberare.
"Avalanşa de pietre" a fost cea mai grea operaţiune la care au participat.
Ideea era să sărim din elicoptere în toiul nopţii
în plin teritoriu taliban,
presupunând că talibanii vor trage în noi,
pentru ca armata SUA să poată riposta şi talibanii să-şi dezvăluie poziţia.
Putem trimite unul de la vest la est în zona aceea.
Terminat.
Tim Hetherington era cu un pluton.
Lynsey şi Elizabeth erau cu mine.
Ştiam că se va întâmpla ceva, dar nu ştiam când.
Nu ştiam de unde va veni.
Copacii ne împiedicau să vedem inamicul.
Parcă luptam cu nişte fantome.
În tot acest timp, Lynsey... nu vreau să spun că implora,
dar era foarte insistentă.
Voia să fie acolo unde ar fi putut avea loc lupta.
Imediat ce Lynsey a ajuns acolo, în vale s-a dezlănţuit iadul.
Era haos total,
peste tot zburau gloanţe, eram atacaţi din trei părţi.
Trei oameni erau la pământ.
Apoi i-am văzut ieşind cu sacul pentru cadavre.
Am început să plâng, m-am oprit şi am întrebat: "E-n regulă ?
Pot să fac o poză?" Şi el a zis: "Da."
Le cerem multe soldaţilor noştri, când sunt foarte tineri.
Probabil îşi pune aceleaşi întrebări ca mine în fiecare seară.
"Ce fac aici ?"
Naţiunea noastră trebuie să înţeleagă care e costul războiului.
Ce fac Lynsey şi toţi cei care au această profesie
mi se pare esenţial.
E mai mult decât o profesie, e aproape o datorie sau o chemare.
Războiul e mereu îndepărtat din cauza interdicţiei de a fotografia
sicriele care se întorc în America,
preţul plătit de mii de familii.
Nimeni nu documentează asta pentru că suntem cenzuraţi,
nu suntem acolo sau nu putem obţine permisiunea de a publica.
Nu sunt de acord că ar trebui să cenzurăm războiul.
Când luăm decizia de a invada o ţară,
oamenii trebuie să înţeleagă consecinţele.
UCRAINA, NOIEMBRIE 2022
Au fost aduşi aici.
Aici au fost ţinuţi femei şi medici.
Li s-a spus să-şi schimbe opiniile politice
şi să renunţe la nemulţumirile faţă de Rusia.
Am luat mostre pentru analiza ADN.
Au folosit o mască de gaze legată de o căciulă,
crose, ţevi...
Oamenii ţipau mereu.
Interogatoriile nu conteneau.
Au însemnat zilele.
Aceste relatări oferă comunităţii internaţionale
dovezi despre cum se purtau ruşii cu oamenii,
cum îi tratau şi îi ucideau.
Ţi-ai dezgropat singur familia ?
M-a ajutat un soldat.
Am săpat cu rândul.
Am înregistrat peste 5.000 de crime de război până acum.
Cum te simţi acum ? Credeai că vei mai fi aici ?
În primele zile
speram că războiul se va termina în câteva luni.
Acum înţeleg că poate dura mai mulţi ani.
În primele două săptămâni sau zece zile nu ştiam cine sunt.
A fost groaznic pentru mine, fiindcă ştiu că sunt profesoară,
sunt Yulia, sunt prietenă, sunt fiică.
Ce ar trebui să spun ? Pe curând !
Să-mi spuneţi: "Felicitări că te-ai întors cu bine acasă !"
Cu voia Domnului !
Cât mai curând posibil.
Mă rog în fiecare zi.
Îi arăt cartea mea de rugăciuni.
Şi poza mea jalnică ?
Nu, drăguţă ! Ce mică erai !
Şi eu aveam ditamai faţa la vârsta aia.
Acum ştiu cine sunt.
Am prieteni noi, o familie nouă.
Cred că sunt altă persoană.
Sunt alt om decât înainte de invazie, desigur.
Trebuie să înţelegi că, dacă eşti atent la durerea ta, înnebuneşti.
Aşa că o respingi.
Am spus foarte multe poveşti dificile.
Mă întreb unde sunt toate, în capul şi în inima mea.
Ştiu că sunt acolo,
ştiu că vorbesc despre asta metodic,
dar e greu să priveşti...
E un mod ciudat de a trăi,
pentru că Lynsey vede
multă durere, adesea, în fiecare zi.
Aşa că te stresezi să pui asta într-o cutie şi să o încui acolo.
Lukas ar trebui să mănânce asta la cină.
Nu !
Mamei o să-i placă mult cina, Alfred.
Nu arată bine.
Acum !
- Vrei mult s-o vezi ? - Da.
Cât de mult ?
- Mai mult. - Mai mult decât ce ?
Decât orice. E muncitoare.
E fotografă şi muncitoare.
- Cine e ? - Mama.
Ştiai ?
Ştiai că vin ?
Iubirea mea !
Mamă ! Mamă !
Te bucuri, Alfred ?
Vezi ce repede a devenit supererou ?
E chiar inovator.
E aşa de când am plecat sau doar ?
Cum adică ? Nu, e doar entuziasmat.
Nu !
Ai grijă la ochiul meu.
Ce-ar fi mama fără ochi ?
N-ai fi nimic.
Da, exact !
Lukas !
- Bună, mamă ! - Bună !
Bună, iubire !
Mi-a fost tare dor de tine !
Mamă !
E cea mai frumoasă zi !
Vreau să te am mereu.
Să mă ai acasă ?
Să nu pleci niciodată.
Ştiu, dar mami trebuie să muncească.
Nu trebuie să te mai duci niciodată la muncă.
Serios ?
Trebuie, dragul meu.
- E ultima dată. - Când mai merg la muncă ?
Da.
Mai mergi o zi şi gata ?
Doar zi e cam greu, dar...
Dar trei zile ? Atât.
Trei. Una, două, trei şi gata.
- Şi te întorci. - Şi mă întorc ?
Da.
Depinde unde mă duc.
Unele locuri în care mă duc sunt foarte departe,
aşa uneori îmi ia trei zile doar să ajung unde mă duc.
Înţelegi ?
Are logică ?
Ce-ar fi să te duci în cel mai apropiat loc ?
Vrei să lucrez la Londra ?
- Da. - Nu pot face asta.
Ar trebui să ia un calmant.
Nu ştiu cum se descurcă cineva cu el, permanent.
E foarte energic.
Cred că are nevoie de o schimbare.
Trebuie să fie într-un mediu calm.
Da.
Am discutat mult despre importanţa de a relata despre Ucraina
şi am fost de acord, am spus că e o idee bună să o facă ea.
Nu credeam că va dura atât de mult, ca să zic aşa.
Principala problemă la care trebuie să fim foarte atenţi
e că începem să avem vieţi complet separate.
Cu Paul, nu pot... S-a mai întâmplat.
S-a închis în el şi am trecut printr-o perioadă grea.
Am început să facem terapie de cuplu şi am muncit mult.
"Phoebe, te iubesc, dar munca e viaţa mea şi asta trebuie să fac acum."
I-am spus: "Munca ta ?
Cum poţi spune asta ?”
Şi tu zici: "Ştiu, mă distruge."
Parcă e o discuţie de-ale noastre.
Lukas, ce vrei să mănânci mâine după şcoală ?
Vrei iar cod negru la cina de sâmbătă ?
Ce se întâmplă ? De ce te zbaţi ?
Cum de te gâdili aşa de tare ?
Alfred vorbeşte tot timpul, când vii.
Bună, micuţa mea brioşă !
Acum înţelege timpul şi e foarte ataşat de tine, în mod ciudat.
Ai împlinit zece ani cât am fost plecată ?
Câţi ani ai acum ?
Încă nu.
Le spui tuturor că ai cinci ani ?
Ai aproape cinci ani.
Nu prea deţin controlul, ştii ?
Da, ştiu.
Dar n-am de gând să mai fac ture de patru-şase săptămâni.
Nu acum.
După ce ne-am căsătorit, a zis: "Să ne întemeiem o familie."
Am zis: "În niciun caz."
N-ar fi făcut-o dacă nu insistam eu.
Mereu m-am imaginat având o familie,
pentru că am crescut într-o familie iubitoare.
Dar nu chiar în clipa aceea.
Eram la apogeul carierei mele.
Nu cunoşteam nicio fotografă care să aibă copii.
Nu-mi puteam imagina cum va arăta viaţa mea.
Paul era foarte serios.
Luam cina şi a zis: "Ştii că vreau o familie."
Nu înţelegeam pe deplin cât de greu e, mai ales în domeniul ei.
E uşor pentru un tip să aibă un copil, mergi la birou,
nu pleci nicăieri şi nu e nicio problemă.
Cred că aşa vedeam lucrurile pe atunci.
Am zis: "Ar trebui să fim căsătoriţi cel puţin un an."
Am negociat ca la 1 ianuarie 2011 să renunţ la anticoncepţionale.
Am renunţat, dar nu m-am mai întors acasă.
M-am dus în Sudanul de Sud, în Irak.
Apoi a început Primăvara Arabă.
Proteste masive împotriva corupţiei guvernamentale, a represiunii.
Demonstraţii similare în Yemen şi Algeria...
Acum se răspândesc în toată regiunea, mai ales în Libia,
unde Muammar Gaddafi conduce
un regim dintre cele mai represive din regiune.
Mă ocupam de Orientul Mijlociu şi de Africa de Nord de ani de zile.
Am spus: "Vreau să merg în Libia."
Era sfârşitul lui februarie 2011.
Eram în Benghazi şi mă ocupam de un guvern paralel
înfiinţat de tinerii din estul Libiei.
Am avansat cu primul grup de voluntari.
Armata lui Gaddafi avea mai multe arme, tehnologie, luptători antrenaţi.
Aud un avion.
Nu aveam unde să ne ascundem.
Era o câmpie întinsă şi cădeau bombe lângă noi.
Fiecare zi era înfricoşătoare.
Am fost două săptămâni pe linia frontului asaltat zi de zi.
Mi-am sunat editorul şi i-am zis: "Trebuie să plec de aici."
El a zis: "Bine."
Echipa era formată din Anthony Shadid, Steve Farrell, Tyler Hicks.
Tyler Hicks e, pentru restul lumii,
unul dintre cei mai faimoşi şi bravi fotografi de război.
Eu am crescut cu Tyler Hicks.
Îl cunosc de când aveam 13 ani.
Sunt liber-profesionistă, dar Tyler e în echipă,
fotograf principal la New York Times, iar editorul i-a spus:
"Ar trebui să rămâi."
Am zis: "Bine, voi sta cu Tyler. Nu-l voi lăsa singur."
Nu ştiu de ce, dar în ziua aceea am avut o premoniţie oribilă.
Situaţia devenea tensionată pe linia frontului.
Toate salvele de artilerie veneau chiar către locul în care ne aflam.
Mohamed, şoferul nostru, era sunat mereu de fratele lui:
"Trupele lui Gaddafi sunt în oraş. Trebuie să pleci."
Gaddafi le-a tot spus soldaţilor săi:
"Jurnaliştii sunt spioni şi ar trebui să-i executaţi."
Răspândesc minciuni la radio şi la televizor.
Toţi eram jurnalişti intraţi ilegal în ţară.
Eram speriată, dar nu voiam să spun nimic, pentru că eram singura femeie.
Mohamed a început să ţipe: "Trebuie să plecăm de aici."
Când am ajuns pe drumul principal, în depărtare,
am văzut nişte siluete cu soldaţi şi am spus:
"Băieţi, în faţă sunt trupele lui Gaddafi."
Am ajuns la punctul de control.
Soldaţii ne ameninţau cu armele şi ţipau:
"Ieşiţi ! Opriţi maşina !"
Mohamed a oprit, a deschis portiera
a ridicat mâinile şi a strigat: "Sahafi !"
Adică jurnalişti.
Trupele lui Gaddafi erau peste tot.
Mă uitam la ţeava armei, m-am uitat în dreapta şi i-am văzut pe Tyler,
pe Anthony şi pe Steve implorând.
Tânărul nostru şofer, Mohamed, a fost executat.
Eu conduceam operaţiunea Reuters din India, la Delhi.
În seara aceea am primit un telefon...
de la iubita lui Tyler, Nikki:
"Ai veşti de la Lynsey sau Tyler ?" I-am spus că nu.
Eram acasă,
dar urma să plec la mama şi mi-am verificat căsuţa vocală.
Directorul de la New York Times îmi lăsase un mesaj, să-l sun.
L-am sunat şi mi-a zis: "Doamnă Addario,
avem veşti triste."
Am scăpat telefonul.
Am rugat recepţionera să sune la New York Times,
pentru că nu puteam vorbi cu ei şi apoi să mă întorc.
Femeia mi-a zis: " Încetează ! E-n regulă. Du-te acasă !
Nu-mi pasă când mă tunzi." Am spus: "Trebuie să fac asta."
Degetele de la piciorul drept, pe care apăs, sunt deformate,
pentru că tot apăsam piciorul în podea.
Nu avem nicio veste de la cei patru jurnalişti.
Lynsey Addario e printre ei.
Voi vorbi cu soţul ei, în exclusivitate.
Fac apel la Muammar Gaddafi, la fiul său
să-i găsească şi să-i aducă înapoi teferi.
S-o aducă pe Lynsey a mea aici.
Nu era prima răpire şi muriseră destul de mulţi oameni.
Nu dormeam deloc.
Trebuie să te întorci aici, fiindcă trebuie să avem copii.
Eu... Am încercat să...
- În ziua interviului lui Paul... - Voiam să spun.
Nu plânsesem până atunci.
A apărut la televizor, i-am văzut faţa,
l-am auzit şi am izbucnit în lacrimi.
Nu ştiam dacă era moartă, vie sau abuzată sexual.
A fost cea mai urâtă perioadă din viaţa mea.
În primele trei zile au fost foarte violenţi.
Eram legaţi la ochi şi la mâini.
Îi băteau rău pe Tyler, Anthony şi Steve.
Un tip mă mângâia pe faţă şi repeta ceva iar şi iar.
Am întrebat: "Anthony, ce spune ?" A zis: "Vei muri în seara asta."
Am mers cu maşina ore întregi, de-a lungul frontului,
prin sate foarte ostile, loiale lui Gadaffi.
Când încetineam la un punct de control,
veneau mulţimi şi încercau să ne scoată din camion şi să ne bată.
Lângă mine era un soldat care mă atingea peste tot.
Primul meu gând a fost: "Nu vreau să fiu violată."
Redactorii de la New York Times au vorbit ultima oară
cu jurnaliştii lor marţi dimineaţă.
Nu ştiam dacă sunt în viaţă sau morţi.
Stăteam treaz permanent.
Vorbeam cu contactele, cu preşedintele Turciei, cu prim-ministrul.
Mai întâi voiam să aflu dacă sunt în viaţă, apoi să încerc să-i scot.
Ne-au adus într-o cameră şi ne-au aşezat pe covor,
ne-au scos legăturile de la ochi şi ne uitam unii la alţii.
El a zis: "Acum sunteţi în siguranţă.
N-o să vă mai batem." Toţi plângeam.
Eram distruşi.
Unul dintre oficialii libieni mi-a dat telefonul lui mobil.
L-am pus la ureche şi era Paul.
Mi-a spus: "Vei fi eliberată.
Ne vom vedea în Tunisia."
ÎN CURÂND VOI FI IAR ALĂTURI DE IUBIREA MEA!
Toţi cei patru jurnalişti
care au fost capturaţi şi reţinuţi şase zile au fost eliberaţi.
Era cu nervii la pământ. Toţi eram aşa.
Plângea mult şi era foarte emotivă.
Te-ai confruntat cu teama de a-ţi pierde viaţa la datorie.
Ai fost agresată sexual ?
Am fost pipăită.
- În mod repetat. - Cât de des ?
De fiecare dată când ne preluau alţi bărbaţi.
E foarte sinceră în privinţa celor întâmplate. Asta a ajutat mult.
Am vorbit mult despre ce crezi,
despre influenţa pe care simţi c-o ai făcând fotografii emoţionante
şi anunţând lumea despre pericolele care ameninţă femeile şi nu numai.
Merită ?
E o întrebare grea.
Cu siguranţă, în această situaţie, când eram legată la ochi,
lovită peste faţă, m-am întrebat: "De ce fac asta ?
Cui îi pasă de Libia ? De ce îmi pasă mie ?"
Îmi pun des aceste întrebări.
O fac pentru că cred în asta, dar merită să-mi risc viaţa ?
Merită să le fac asta celor dragi ?
E o întrebare dificilă.
A durat un timp.
Cred că sunt foarte puţini oameni pe planetă
care pot înţelege cum ne trăim viaţa şi de ce facem ceea ce facem.
Iată ultimele ştiri despre doi jurnalişti
care şi-au dat viaţa.
Au fost ucişi ieri, în războiul din Libia.
Chris Hondros şi Tim Hetherington au fost...
Am fost cu Tim Hetherington, în Korengal.
Pe Chris Hondros îl ştiu de-o viaţă.
Moartea lui Tim şi a lui Chris m-a afectat mai mult ca răpirea noastră.
Nu înţelegeam de ce noi am supravieţuit şi ei, nu.
Mi-am zis: "Dă-o naibii !
Ajunge !
Ajunge cu atâta moarte."
A trebuit să mă retrag şi să mă adun, să-mi dau seama, emoţional,
la cât pot face faţă, nu doar pentru mine,
ci şi pentru familia mea.
Într-o zi, am primit un telefon.
Mi-a spus: "Sunt în consiliul Merck, compania farmaceutică.
Aş vrea să-ţi spun o poveste despre Mamma Sessay."
A spus: "Când a apărut articolul,
am pus o copie în faţa fiecărui membru al consiliului
şi au decis în unanimitate să pună deoparte 500.000.000 de dolari
pentru a combate mortalitatea mamelor."
Cei de la "Medici Fără Frontiere" văzuseră şi ei ştirea
şi implementat un program de ambulanţă în provincia Bo.
Doar în acea provincie, au redus rata mortalităţii mamelor cu 60%.
Pentru mine, a fost un moment impresionant.
Văd multe femei murind. Văd mulţi oameni murind.
Am simţit că a existat o consecinţă şi că poate îi va ajuta pe oameni.
Nu te obişnuieşti niciodată să ai o soră fotograf de război.
Nu te poţi gândi prea mult la asta, pentru că nu vei mai putea funcţiona.
- Te întrebi care e rostul, nu ? - Da.
E pentru carnea de vită sau de pui ?
Noroc !
Ştie că-mi fac griji pentru ea.
Am întrebat-o: "Nu te întorci, nu ?"
"Da. Poate în august."
Discuţia s-a încheiat acolo.
Ce poţi să faci ? Să-i spui: "Nu poţi merge ?"
Chiar dacă n-avem bani
Încă un duet Loggins şi Messina !
Totul se va schimba în dragoste
Dimineaţa, când mă trezesc Dă-mi o lacrimă de bucurie
Plângi ?
Mă copleşeşte stresul posttraumatic.
Se mai întâmplă din când în când.
Când te aştepţi mai puţin, se înduioşează.
Doamne ! Cântăm ca Kenny Loggins.
Ei bine, ne-ai stricat cheful.
Ştiu.
Cum a fost la şcoală ?
- Bine. - Da ?
Da.
O să ne sune dl Bullard ?
- Pollard ! - Nu e Payson Bullard ?
- Ba da. - Vezi ?
Ştiu câte ceva.
E unul dintre puţinele lucruri pe care le ştii despre şcoală.
Lukas îmi ia apărarea.
Măcar ştii unde e şcoala.
Ştiu unde e şcoala. Am ştiut mereu unde e şcoala.
Nu ştiu unde sunt sălile de clasă, dar ştiu unde e şcoala.
Când mami e la muncă, tu te uiţi la Netflix.
Da. Mersi, Lukas !
Muncesc din greu.
Vorbeşte mult la telefon.
Lukas, de ce nu răspunzi când te sun ?
Mi-ai scris când eram în Ucraina doar ca să-mi ceri
să-ţi pun bani în cont.
Apoi te întreb: "Ce faci, ţi-e dor de mine ? Te iubesc."
Nu răspunzi.
Lukas a spus: "Nu vreau să pleci. Trebuie să te întorci în Ucraina ?"
Dacă Lukas, care cu greu exprimă ceva, cere asta,
cu siguranţă îl apasă.
Oamenii se gândesc: "Cum poţi merge la război ca mamă ?"
E ceva mult mai mare ca oricare dintre noi şi cred că preia controlul.
Începe ca o provocare.
Cochetezi cu asta, apoi devine o misiune, apoi devine viaţa ta.
Apoi devine o responsabilitate.
869 de morţi în opt ani de război...
E un câmp de luptă de peste 20 de ani.
Peste 10.000 de oameni din Yemen au murit.
- Două milioane au fost strămutaţi. - Mii de morţi...
Sunt victimele unui război ignorat de întreaga lume.
Oamenii tind să meargă mai departe.
Treaba mea e să-i fac pe oameni să rămână atenţi.
Mi-am dedicat cea mai mare parte a carierei Afganistanului.
Eram iar acolo, când talibanii s-au întors
şi ţara dispăruse iar de pe radar.
Toate lucrurile pe care le investigasem...
Cum o cheamă ?
Programele, finanţarea lor, educaţia
au dispărut peste noapte.
La nouă zile după atacul terorist brutal al Hamasului,
Israelul se pregăteşte de un război terestru în Gaza.
Criza umanitară se agravează, pentru că sunt 1.100.000.
Scriu despre război de peste 20 de ani
şi nu-mi vine să cred la ce ne uităm acum.
Jurnaliştilor străini nu li se permite să intre în Gaza.
Uneori mă simt foarte neajutorată.
Continui să fac fotografii şi merg înainte.
Trebuie să mă conving că merită şi că are un impact.
N-aş putea continua munca asta dacă n-aş crede în ea...
...şi dacă n-aş crede că merită consecinţele suportate de cei dragi.
Sunt distrugeri mari aici.
Stai !
E o şedinţă foto ! Uite !
- Opreşte-te ! - E uimitor.
Spune: "Glorie Ucrainei" !
Ai grijă pe unde calci.
Mireasă şi mirele să vină în sala de ceremonii !
...să faceţi acest pas cu bucurie, curaj şi împreună.
În mod oficial şi ceremonios, vă declar soţ şi soţie !
Traducerea: Miruna Andriescu