Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Hva om vi gjemmer oss bak den veggen... ned!
Er den låst?
Dette er Lynsey Addario i landsbyen Novoluhanske.
Vi blir bombet.
Hvorfor står hun bare der?
- Er det utgående eller innkommende? - Det er innkommende.
Ok.
Herregud, er de gale?
Er hun ikke bekymret for barnet?
Kom, kom, kom.
- Hvor er fronten? - Den retningen.
Dette er vel ikke det beste stedet?
Faen.
Hvor er bomberommet?
Kan du lede oss til en kjeller? Hvor kan vi gjemme oss?
Gjemme dere?
Prøv å leve som oss i stedet for å gjemme dere.
Det er sånn vi lever hele tiden.
Hvor kan vi gjemme oss? Er det langt unna?
Gå ned der borte.
Takk!
Vil hun ikke bli med?
Ikke vær redd!
- Forstår du? - Kom igjen.
- Får jeg ta et bilde av henne? - Kan vi ta bilde av deg?
- Vær så snill! - Hva heter hun?
Liuba.
Vi våknet til krig i Europa. De første målene ble truffet av kryssermissiler
og ballistiske missiler i og rundt Kyiv, hovedstaden.
KYIVS BEFOLKNING: 2,9 MILLIONER
Herregud.
Faen i helvete.
Det er kvalmende.
Damer, vi går ned i kjelleren.
- Det er en gutt. - Hva heter han?
- Vi klarer ikke bestemme oss. - Det er en gutt uten navn.
Bygningen ved siden av huset mitt.
For første gang i livet vet jeg ikke hva jeg skal gjøre.
Det er sprøtt.
Ære Ukraina! Ære heltene! Ære nasjonen!
Er du lærer?
- Er du redd? - Selvsagt.
Jeg vil bare bo i landet vårt.
Lynsey, hvor er du nå?
Jeg er i Kyiv.
Det begynner å bli anspent.
Du er midt i byen, og det er et mål. Hvorfor bor du der?
For når du gjør dette...
Vi har lært at man vil være...
Det er en slags makt i at alle journalistene er samlet.
Ingen steder er jo egentlig trygge.
Da New York Times spurte: "Hvis det er krig i Ukraina,
vil du dekke den?"
Den muligheten grep jeg.
Jeg var ikke i tvil, for jeg visste det ville bli et historisk øyeblikk.
- Har du holdt et våpen før? - Nei.
Det er en undergrunnsoperasjon i bunkeren.
Hva sa han?
Han sa at flyalarmen ga seg.
Ok. Vi skynder oss.
Jeg begynte å jobbe med Andhiy Dubchak før krigen.
I Ukraina er han en kjent fotograf.
Hva heter våpenet?
Han er partneren min.
Ok, skal vi se.
Vi har tørrmat. Kjeks. Hver gang jeg går på butikken, kjøper jeg kjeks.
Et liggeunderlag hvis vi havner i bunkeren.
Vi har vann i badekaret i tilfelle de stenger vannet, vi kan skylle ned,
eller vi kan bade i det.
Noen gode nyheter? Dårlige nyheter?
Det er mye røyk. Se.
- Mye røyk, ja... - Men vi ser det ikke.
Kan du plassere meg et øyeblikk?
- De er her borte... - Frontlinjen er der borte.
Du kan høre skuddene, og det høres ut som antitankvåpen.
Det kan være starten på angrepet.
Jeg foreslår at vi begynner. Kom igjen.
IRPIN-BROEN, KYIV.
Kom. Rakettene treffer snart.
- Fortere, takk. - De lot mannen gå rett foran.
- Unnskyld? - De liker ikke å se kvinner her.
Jeg blir sendt vekk, du kan gå hvor du vil.
Sånn er det alltid.
Her, mindre utsatt.
Vi må gå fortere!
- Sikter de på de sivile? - Jepp.
Minimalt med ting så man kan løpe! Kom igjen, kom igjen!
Faen!
Hvor landet den?
Ved siden av dem.
Hva sa du skjedde med barna i går?
Det var ille.
De evakuerte 200 barn, fredelige sivile...
Faen.
Faen, faen, faen.
Faen!
Faen.
Blør jeg? Blør jeg?
- Nei. - Greit.
- Bli der! - Greit.
Kom igjen, sanitet!
Sanitet!
Faen, det er en person.
Forsiktig, de er følsomme.
Herregud!
Faen!
De dreper sivile. Jeg hater disse jævlene!
Lynsey, løp!
Ned!
Sjansen for eskalering og blodsutgytelse...
Jeg sendte en melding til redaktøren min om å publisere bildet
fordi jeg så at den sivile evakueringsruten bevisst ble angrepet.
Det er en krigsforbrytelse.
Men ingen av oss visste hvem folkene på bildene var.
Hva om et familiemedlem finner det ut på grunn av bildet ditt?
De måtte avgjøre om de skulle ta den risikoen.
Hva gjelder militærtaktikk,
gjør de alt de kan for å unngå tap av sivile liv i ukrainske byer.
Jeg skrev saken da Putin hevdet at han ikke gikk etter sivile.
Og jeg sa: "Jeg var i dette angrepet. Det var med hensikt."
Greit.
Det bildet ble en vekker for mange rundt om i verden
om konsekvensene av at Putin går inn i en suveren stat
og angriper sivilbefolkningen.
Putin har gjentatte ganger nektet for at styrkene hans går etter sivile.
Men på søndag så verden sannheten selv.
Dette bildet ble publisert på forsiden av New York Times i dag.
Det er krigens sanne ansikt.
Et bilde illustrerer krigens pris.
Det ble tatt av fotojournalisten Lynsey Addario.
Det har blitt et bilde på denne krigen.
Det ble brukt i en tale i senatet av Dick Durbin.
Jeg har dekket mange kriger, men det var første gang
at det var en så utbredt reaksjon på et av bildene mine.
Familien trengte en stemme. Bildene sier tusen ord. Verden må lytte.
TRE DAGER SENERE EKTEMANN OG FAR
Det første bildet dukket opp på Twitter, med uklare ansikter.
Men jeg kjente igjen barna på klærne.
Jeg husker at hun hadde på seg dette.
Herregud.
Kan vi bruke dette bildet på forsiden av avisen?
Ja.
Hele verden burde vite hva som skjer her.
UKRAINA/POLEN-GRENSEN
- Vi stopper på bensinstasjonen. - Ja.
- Ta en kaffe. - Ok.
Skal vi til Balice, til flyplassen, eller til hotellet?
Til Krakow lufthavn.
Jeg skal på min sønns konsert i kveld.
Så fint!
- Hvordan har dagen din vært? - Grei.
Bra. Nyter du finværet?
- Nei, jeg landet nettopp. - Fra hvor?
- Ukraina. - Jaså?
- Velkommen til London. - Takk!
Det er så sivilisert!
Hvordan går det der borte?
Ja, de har det tøft.
Hei.
Jeg tror jeg tar en kjapp dusj.
Når vil du dra?
Jeg har lagt på meg.
- Nei. - Jo, det var for stressende.
Hva? Har du drukket?
- Noen har drukket... - Jeg har spist dårlig.
- Jeg har trent, men... - Det er morsomt.
Så jeg må slanke meg.
Du kan gå på Ukraina-dietten. Det kalles stress.
Du kom deg tilbake.
I live. Det var en bragd.
Der er han!
Hva er det på kneet mitt?
Kom igjen.
Hei!
Hei, vennen.
Hei.
Du har aldri klemt meg sånn!
Hei!
Det var en veldig god opptreden, Lukas!
Hvordan husker du alt?
I morges forlot jeg Ukraina, kjørte til Polen, fløy til London,
tok toget fra Gatwick og kom hit i tide til opptredenen din!
Herregud! Herregud!
Herregud!
Du faller ned, ikke opp.
Faller opp!
Kanskje du kan lese godnatthistorien først.
- Ta den! Ta den! - Du er tilbake!
Ta den! Ta den! Ta den!
Du trengte bare fem uker... Det er ingen nåde.
Jeg er ikke i humør til å lese.
- Nei, bare ta en kort en. - Å, Paul...
Alfred! Vil du at mamma skal lese en nattahistorie?
Ja.
Dette suger skikkelig.
Hun bodde med sin slemme stemor og sine to dumme stesøstre.
Askepott gjorde alt for sin late familie.
Å, ja. Det er mye bedre.
Når badet Lukas sist?
- Godt spørsmål. - Faen.
- Han dusjet. - Seriøst, Paul!
- Han trenger en. - Det er fem dager siden.
Var det på søndag?
Herregud.
Vil du gå til skolen i morgen?
- Ja. - Vil du?
Du må virkelig ha savnet meg.
Er det Lukas eller Alfred?
Lukas.
Når legger han seg?
20.15, 20.30...
Hva må du gjøre for å få ham til sengs?
Har du glemt det?
Ja, jeg har glemt det.
Senga.
Så ser vi på "Modern Family".
- Nå? - Ja!
- Hent pappa. - Ok, greit.
- Ikke med iPaden din. - Jeg vet det.
Barn er så mye vanskeligere enn krig!
Herregud!
Jeg har alle forsidene her.
- Og den. - Jeg liker den.
Det er den andre.
Denne er veldig bra.
Denne, så klart.
Du vet, videoen av da de ble bombet.
Hun fortalte meg ikke om det, og jeg så det på Twitter først,
og hun sa: "Å, faen. Ja. Trodde ikke du ville se det."
Det var stressende, men hvis du fortsetter å tenke på det,
vil det gjøre deg gal. Så jeg gjør ikke det.
Jeg ville brukt det andre bildet.
Jeg var journalist for Reuters.
Hvis vi begge skulle drive med nyheter,
ville det blitt tøft. Det er få journalist-par
som har familie, og de drar ikke nødvendigvis til faresoner.
Nyhetssyklusen er litt umulig.
Herregud, jeg er så trøtt.
Jeg ville ikke at hun skulle forandre seg.
Hei, mamma.
- Si hei til Paul. - Hei, Camille!
Hvordan går det?
Er du en glad gutt?
Ja, det er godt å ha henne tilbake. Jeg slipper å stå opp 05.20 hver dag.
Jeg vet det.
Det er bare derfor er glad.
Da jeg først møtte ham, tenkte jeg: Hvem er denne arrogante fyren?
Hun var en høylytt amerikaner.
Men vi ble veldig gode venner.
De har helt ulik bakgrunn.
Lynsey vokste opp hos frisører.
Paul er fra en velstående familie.
Faren hans er greve, og han er greve, eller noe.
Jeg hadde en privilegert oppvekst.
Faren min vokste opp i Frankrike.
Som barn bodde han i et marmorslott utenfor Monaco,
der vi hadde en privat dyrehage.
Å være i et forhold var noe jeg alltid romantiserte.
Jeg kaster meg inn i arbeidet på en altoppslukende måte.
De fleste takler ikke det.
Jeg forventet ikke å finne en som Paul.
Jeg styrte teamene mine, redigerte og skrev.
Jeg sa: "Jeg skal til Afghanistan i en måned."
Og han sa: "Ok." Jeg visste at jeg ville gifte meg med ham.
Hun sendte en gruppe-e-post: "Gjett hva? Jeg er gravid."
Den neste e-posten var til meg: "Jeg vil skrive den saken!"
Det er typisk Lynsey.
- Du har en baby på ti uker. - Ja.
Skal du fortsette med dette?
Spør du menn om det?
Det spørsmålet har jeg fått 300 ganger de siste ti ukene.
Jeg begynte å jobbe tre måneder etter fødselen.
Men jeg var ikke lenger øverst på lista over hvem som ble ringt.
Noen redaktører ga meg oppgaver.
Saker som var litt mykere og mindre politiske.
Men jeg er konfliktfotograf.
Jeg gjør dette fordi jeg vil påvirke politikken.
Å ta det fra meg ble en slags identitetskrise.
Jeg begynte å tvile på meg selv og karrieren min.
I 2018 ba jeg om å få dekke Mosul.
"Jeg sender deg ikke til Mosul, du er mor nå."
"Hvis du har et problem med meg,
gir jeg deg en liste over ti kvinner du må ansette for New York Times."
Han lente seg tilbake med en whisky i hånden og sa:
"Jeg har jobbet for New York Times i syv år,
og det er ingen kvinner som er gode nok for New York Times."
Det snakkes om at yrket har blitt dominert av menn.
Men kvinner har fotografert krig fra krigsfotografiets begynnelse.
Hovedutfordringen er å bli undervurdert.
Man antar at en kvinnelig fotograf er mindre egnet
til å dekke konflikter og saker med høy risiko.
De visuelle forfatterne av journalistikken vår
skal reflektere den verdenen vi ønsker å dekke.
Så du trenger den bredest mulige representasjonen.
Kameraer er mer tilgjengelige enn noen gang.
Det endrer hva slags bilder og historier vi ser.
Det skjer så mye i krig som aldri skal sees.
Under Irak-krigen var jeg vitne til denne brutaliteten.
Jeg innså viktigheten av journalistikk.
Det var da jeg tenkte: "Dette er alt for meg."
Jeg visste at jeg aldri ville gjøre noe annet.
Hun er dyktig.
Det betyr at du drar til disse forferdelige stedene
som ingen ønsker å dra til.
Du finner veien inn og fanger det menneskelige dramaet.
Hun er veldig flink til det.
Beviset på det er i bildene hennes, og at hun fortsatt lever.
Vi var i Irak under den verste perioden.
Amerikanerne kom, og landet gikk i oppløsning.
Vi var midt oppi det.
Folk hadde ikke strøm, de fikk ikke propan til matlaging.
De fikk ikke penger fra bankene.
Kaoset, protestene... Opprinnelsen til opprøret.
Jeg vil lage en sak om et raid, som dette...
Vi bodde i et hus. The New York Times.
Det var fem reportere og et par fotografer.
Jeg tror vi hadde 45 bevæpnede menn som beskyttet stedet.
Vi hadde sprengningsvegger, maskingevær...
Det var som en festning.
Øyenvitner sier at skyttere åpnet ild og drepte minst fire utlendinger,
men ofrene hadde sivile klær og skuddsikre vester,
vanligvis brukt av entreprenører, pressen...
Før invasjonen av Irak var det en uskreven regel om
at man ikke dreper amerikanske journalister.
Helt annerledes.
Vi var målskiver. De kom etter oss.
Lynsey og en annen reporter, Jeffrey, satte seg i bilen.
De ville dra til Fallujah. Et forferdelig sted, veldig farlig.
De ble kidnappet.
De så Jeffrey og sa: "Vi har en amerikaner."
De tok ham til bilen sin. Det er slutten.
Mitt første instinkt er at de vil drepe ham.
Så jeg hoppet ut av bilen etter Jeffrey og tok armen hans
og sa: "Det er mannen min."
"Hvor er du fra, hva gjør du her?"
Det siste man ønsket å være i Irak, var amerikaner.
Jeg tok de to passene og la dem i undertøyet under abayaen.
- "Jeg er italiensk, han er gresk." - Hun reddet ham.
De var rådville og sa: "Ok, kom deg ut herfra."
Og de lot ham gå.
Så nære på.
Før det skjedde, trodde jeg at jeg var uovervinnelig.
Journalister er blitt stadig mer utsatt.
De blir drept, kidnappet, slått og truet.
Det skjer i økende grad rundt om i verden.
Hun er den 12. drepte Al-Jazeera-journalisten.
Han ble halshugget av IS.
Skutt av det syriske militæret.
Kom igjen.
UKRAINA , APRIL 2022
Ingen hjelm?
Han er udødelig.
Faen ta. Ikke si det.
Herregud, er det ikke noe tre her?
Hvor er de russiske posisjonene?
Vi kjører til dem. Vi kjører bare til russiske posisjoner.
Det kan være miner.
Herregud.
Vær forsiktig.
En gang til.
Se hvordan Yulia gjør det.
Jeg heter Yulia Bondarenko.
Og jeg er 30 år.
Fortell litt om livet ditt før du vervet deg.
Nå vet jeg at jeg hadde et godt liv før krigen.
Jeg leste mye.
Det var et enkelt, men fint liv.
Yulia er en av soldatene jeg møtte andre dag i krigen, som var lærer.
Reaksjonen på bildet av henne var enorm.
Det fanget dette med folk som tilbød seg å bidra
selv om de var redde.
Tanken er å følge henne i et år.
Så du for deg at du skulle gifte deg
og få barn? Hva tenker du nå om fremtiden din?
Nå er det veldig skummelt å få barn,
for jeg vet at jeg kan gjøre forskjellige ting.
Jeg er ikke redd for meg selv,
men om jeg får barn, blir det veldig vanskelig for meg.
Er vi i den delen som blir truffet hele tiden?
- Ja. - Og vi er ved en militærbase?
Å, faen.
- Ikke så langt unna. - Nei.
Faen i helvete. Det er nært.
- Veldig nært. - Burde vi ikke være her?
- Nei. - Vi drar til sykehuset.
Skal vi dra til sykehuset?
Noen av de beste sakene er på de farligste stedene.
Jeg må ta vurderinger. Hva skal jeg risikere livet for?
Og det er ofte sivile.
Jeg blir bombet dag og natt!
Missiler uten splinter.
Derfor er bomber dødelige. for dette flyr gjennom deg.
ZAPORIZJZJA, SØRØST-UKRAINA
De ødela hjemmet mitt.
De ødela leiligheten, brente den ned.
Det er ingenting i Mariupol.
Vi var i Zaporizhzhia og fotograferte utvandringen fra Mariupol.
Det var mens Mariupol ble beleiret.
Det var familier som hadde bodd under bakken i seks uker.
De fleste overlevde ikke, og de som gjorde det, var ødelagt.
Jeg hørte en jente gråte.
Hun og moren rømte uken før,
og de forlot hennes 18 år gamle søster fordi hun
ikke ville forlate kjæresten.
Jenta trodde hun aldri ville se søsteren igjen,
og søsteren kom en uke senere.
Dette er en ekte krig. Det er ikke som på film.
Å spøke om døden, om amputasjon...
Det hjelper oss med å glemme frykten.
Om kvelden tenker jeg: "Jeg håper ikke en missil treffer vinduet."
For vi har sovet steder
som ligger ved siden av bygg som har blitt truffet.
Krig er uforutsigbart.
Og du innser at hvert øyeblikk... kan være det siste.
Hei, Lyns!
Hei, mamma!
- Hvordan går det? - Bra. Bildet frøs.
Jeg skulle dra i dag, men det er portforbud.
- Dra hjem? Gudskjelov. - Ikke bring ulykke!
- Jeg sa det til Lisa også. - Nei, nei, nei.
Jeg er bare glad for å se ansiktet ditt,
for jeg skrur ikke på TV-en. Jeg kan ikke.
Ja, best å la være.
Det går bra. Vi er helt trygge her.
En av oss sjekket for å se at det gikk bra med Lyns.
Så ga vi beskjed til foreldrene.
To ganger om dagen mens hun var i Ukraina.
Så morgen- og kveldsinspeksjoner.
Jeg er yngst av fire jenter.
Jeg så alltid opp til søstrene mine og ville være med dem.
Hun var en liten sytepave.
Litt av en plage, men fryktløs fra dagen hun ble født.
Hun lærte ikke å svømme.
Hun hoppet i bassenget og begynte å svømme.
De to i midten var uatskillelige og plaget henne alltid.
Vi hang skilt rundt halsen hennes når hun sov hvor det sto: "Jeg er stygg."
Jeg åpnet visst en brusboks og helte den over hodet hennes.
Men vi sier ofte at det gjorde henne
til den hun er i dag, for vi var nådeløse og gjorde henne tøff.
- Hun var i krig. - Ja.
Foreldrene mine jobbet som frisører i Connecticut.
Det var mange kreative folk som jobbet for oss,
og vi hadde mange kreative venner.
De hadde fester hele tiden.
Dragqueens. Det var veldig fargerikt.
Alle var velkomne, alltid.
Her ble ingen dømt.
Familien dro ikke på museer eller gallerier i helgene.
Vi var alt annet enn intellektuelle, vi hadde ikke engang bøker hjemme.
Jeg husker at familien vår var lykkelig.
Og da jeg var åtte, husker jeg at mamma stablet oss i bilen
og kjørte til parkeringsplassen og sa:
"Far skal bo hos en venn i New York, og han kommer ikke tilbake."
Og jeg tenkte: "Han skal bo med en romkamerat."
Jeg så ikke sammenhengen.
Han var gift, så jeg antok at han ikke var homofil.
Men jeg visste at han var homofil da han kom til meg.
Overgangen fra å være mammas beste venn til å være pappas kjæreste
var tøffere for mamma, så klart.
For oss virket det ikke som et svik, for alt var veldig vennlig,
- men det var byens snakkis. - Den delen var vanskelig.
Det var vanskelig for meg. Vi hadde alltid kontakt.
Jeg dro hjem til ham, men det var mye bitterhet.
Pappa fikk et kamera og ga det til meg da jeg var 12-13 år.
Jeg var besatt og var på mørkerommet til alle døgnets tider.
Jeg kjente ikke til fotojournalistikk.
Jeg studerte internasjonale relasjoner og italiensk.
Men da jeg ble uteksaminert, ville jeg bare fotografere.
Jeg skjønte at man kan fortelle historier med bilder.
Så ble kameraet mitt en unnskyldning for å gå inn og ut av situasjoner.
Jeg kunne si: "Jeg vil ta bilder, kan jeg komme inn?"
Jeg reiste og møtte folk fordi jeg hadde et kamera.
Mamma!
- Mamma! - Alfred!
- Vil du ha mer brød, Alfie? - Smil!
- Skal du bli fotograf som mamma? - Ja!
Han får ikke lov til å bli fotograf!
Frykt for nye angrep fra russiske styrker.
Mer enn 5500 sivile antas å ha blitt drept i kampene.
- Lukas? - Ja. Jeg lader den.
Jeg setter den inn.
- Hva er det? - Ingenting.
Hva er dette?
- Hva er det? - Det er en plate.
Til vesten min.
Lukas blir definitivt mer oppmerksom,
men han har mange beskyttelsesmekanismer.
Han enten lukker seg eller later som det ikke betyr noe.
Han snakker ikke om noe.
Alfred gråt da en gutt sa han skulle treffe mamma etter skolen.
Flott. Kan du ikke bare få meg til å føle meg litt verre?
- Fy søren. - Og han gråt.
Sarah måtte trøste ham.
Han var litt følsom.
Når jeg ikke filmer, er jeg så sliten.
Jeg prøver å avslutte historier, redigere, skrive bildetekster.
Alt har en tidsfrist.
Siden krigen har hun vært mye borte.
En måned i Ukraina, så kanskje to uker tilbake,
så foredrag eller en utstilling, og så litt tilbake.
Du heter mamma.
Ja, jeg heter mamma.
Så Ukraina, og så noe annet.
KANAMARI-STAMMEN, BRASIL
Hvis du vil være relevant, må du være tilgjengelig.
Hun er bekymret for det.
Om hun ikke gjør disse tingene,
selv om hun er dyktig, får hun ikke oppdrag.
En av oss må være til stede i barnas liv.
Paul sluttet i Reuters og begynte som konsulent
så vi kunne ha en familie.
- Fint? Liker du det? - Det er ham skolen ringer.
Han går på alle foreldremøtene. Han kjører dem til skolen.
Jeg har ordnet det slik at hvis noe skjer med meg, har de Paul.
- Trener du hver dag nå? - Ja.
Er du fortsatt redd?
Altså...
Jeg har ikke klart å gråte.
Jeg vet ikke hvorfor, for jeg så forferdelige videoer,
bilder av døde mennesker, barn,
men nå er jeg bare sint.
Og jeg er ikke redd. Nei.
Jeg vil angre om vi ikke drar til skogsforskansningen.
Ja, selvfølgelig. Jeg angrer alltid på alt.
Du vil angre på at du dro om du mister beina.
Jeg vet det.
Bemanner noen våpenet, eller er det bare her?
Vi venter på...
Sminker de seg?
Herregud, dette er...
Du vet at du er for langt fra fronten
om soldatene må ta på seg splintvestene for pressen.
Det er så falskt.
De vil bare se våre daglige aktiviteter, det vi gjør.
Jeg gidder ikke dette. Skal vi gå et annet sted?
Jeg tar et bilde så de blir glade. De pyntet seg jo for kameraet.
De tar nok med journalister hit hver dag.
Jeg er i så dårlig humør. Og lyset er så dårlig.
"Jeg vil ikke dra til fronten, men jeg må."
"Det er for farlig. Hvorfor er vi ikke ved fronten?"
Velkommen til mitt hode.
En krigssone betyr ikke at det er aktiv strid i alle deler av landet.
I Ukraina blir visse steder rammet mer enn andre.
I Kyiv går livet sin gang.
Ukraina har alltid vært verdensledende innen surrogati.
Da krigen startet, kunne ikke familiene hente barna sine.
Kanskje du kan ta et med deg!
Det var så mange kvinner som var gravide med andres barn.
Kan vi filme ansiktet ditt?
Nei.
Uten ansikt, ok. Og barna har det bra?
Kan vi filme barna?
- Hvor skal de vise det? - I USA.
Vi kjenner ingen i USA, så...
Ok, hun kjenner ingen i USA.
Ja, men i tilfelle de er på nettet...
Men det kan fortsatt spres.
Jeg bærer vår kinesiske prins.
Jeg beskytter ham.
Hvor er foreldrene fra?
- Er det gutt eller jente? - En jente. Fra Brasil.
Disse kvinnene som føder for andre kvinner, er som engler.
De bærer frem barn for dem som ikke kan det selv.
Vi hadde en surrogatmor til Alfred.
Så jeg følte selvfølgelig en forbindelse.
Jeg var i en stor bilulykke i 2009.
Jeg ble kastet ut av en bil på en motorvei i Pakistan.
Ryggen min ble stadig verre med årene.
Og etter at jeg fødte Lukas, falt alt sammen.
Da vi tenkte på å få et barn til, virket det ikke som en mulighet.
- Går det bra? - Ja.
Jeg bruker mesteparten av fritiden min på å bli sterk igjen.
- Å, faen! - Jeg klarte det!
Bare 20 kilo.
Trening er en stor del av livet mitt.
Det gir meg ro.
Jeg skaper plass til å bearbeide ting.
Det er den eneste måten å kunne bli i jobben over tid.
Dette er livet mitt.
Hun har alltid et oppdrag.
Hun er drevet av hva hun må gjøre i verden.
Hun vil gjøre det for enhver pris.
Da vi giftet oss, ga fedrene våre oss 10 000 dollar i bryllupsgave.
Lyns sa til pappa og Bruce: "Jeg skal aldri gifte meg,
så jeg vil ha 10 000 til kamerautstyr."
På 90-tallet jobbet jeg for AP.
Men utlandet interesserte meg. Så jeg flyttet til India i 2000.
Jeg ble opptatt av kvinners problemer.
De fleste kvinner har ikke grunnleggende rettigheter.
Å dra til Afghanistan under Taliban...
Jenter får bare gå på skolen til de er rundt tolv.
Kvinner kunne ikke forlate huset uten ektemannens tillatelse
eller jobbe utenfor hjemmet.
Mange ble mishandlet eller tvunget inn i arrangerte ekteskap.
Da jeg begynte å jobbe i Afghanistan, ville ingen ha de bildene.
Og så skjedde 11. september.
Alle nyhetsorganisasjonene prøvde å finne de ulike historiene
knyttet til ettervirkningene av hendelsene.
Hun hadde ideen.
Hun ville fortelle historien om kvinnene i jihad.
Jeg ville vise dette samfunnet.
Det var få som visste hva som skjedde bak lukkede dører.
Arbeidet hennes... Mange velger svart-hvitt,
som skaper metaforiske eller poetiske bilder, ikke hun.
En god fotojournalist har øyet og evnen til å ta minneverdige bilder,
men må også å kunne gå ut og finne historien.
I Vest-Afghanistan var det vanlig at når en kvinne ville begå selvmord,
så dynket hun seg i bensin
eller olje og satte fyr på seg selv, men ofte døde hun ikke.
Jeg tilbrakte en uke på et sykehus på en brannskadeavdeling
og så kvinne etter kvinne, av og til jenter, komme inn helt forbrent.
Du lukter dem før du ser dem.
Alle hadde blitt mishandlet.
Og jeg innså at det er derfor kvinner setter fyr på seg selv,
for alt er bedre enn livene deres.
Jeg ble så overveldet.
Jeg kan ikke forestille meg denne smerten og mishandlingen.
Jeg ble overveldet av urettferdigheten.
Jeg innså at jeg kan få innblikk i kvinnenes liv med kameraet mitt.
Lynsey evner å ta seg inn på steder menn ikke er velkomne.
Så hun kan dekke store deler av historien som de ikke kan.
Hun vil ta grelle bilder og vise virkeligheten så ekte som mulig.
I håp om at det vil ha en effekt.
Mamma Sessay hadde født landsbyens første tvilling,
men den andre kom ikke ut.
Hun måtte padle kano til ambulansen
og kjøre på humpete veier i seks timer til sykehuset.
Herregud.
Hun fødte omsider det andre barnet.
Hva er dette?
Hvor kommer blodet fra?
Morkaken?
Da visste jeg ingenting om fødsler.
- 60/40. - 60/40?
Hun blir stadig mer medtatt.
Jeg sluttet å fotografere og spurte jordmødrene hvor legen var.
Det er én lege i provinsen, og han opererer nok.
Jeg løp til kirurgisk avdeling og sa: "Jeg tror en kvinne er døende."
Jeg er åpenbart involvert,
noe jeg ikke burde være, men jeg ser en kvinne som dør.
Legen kom, målte blodtrykket hennes, og hun var død.
På den tiden døde over 500 000 kvinner i året under barsel.
De fleste tilfellene kunne vært forhindret.
Jeg ville publisere saken i håp om å få til en slags endring.
En kvinnes historie om å dø for å føde
Hei, Alfred.
Du burde sove mer.
Klokken er bare 06.30. Kom.
Nei, klokka er 06.30, Alfred.
Jeg følger deg til rommet.
- Jeg er sulten. - Ja, snart. Kom.
Alfred.
Hvor er mamma?
Mamma jobber, Alfred.
Er det nede?
Hun er i et annet land, men kommer snart tilbake.
- Du må si "skål". - Skål.
Skål.
Lengden på oppdragene har alltid vært en utfordring i forholdet vårt.
Et par uker er ikke så farlig,
men når det blir lenger, rakner det hjemme.
Forsiktig, Alfred!
Greit.
Klipp. Klipp!
Jeg vil bare fotografere.
Jeg føler meg plaget, som om jeg ikke er på rett sted.
Men når jeg kommer tilbake, skal jeg være lykkelig.
Jeg føler meg som en dårlig journalist fordi jeg ikke er der.
Hodet mitt er alltid der jeg ikke er.
- Hei, Lukas! - Når kommer du tilbake?
Om ti dager.
Jeg vet det, kjære.
Det er kompromisset.
Hun vil gjøre alt og være hjemme også, og det går ikke.
Alt er forsinket.
Jeg kommer kanskje ikke hjem før lørdag.
Jeg er en elendig forelder, en elendig journalist.
Jeg inngår alltid kompromisser. Jeg må bytte med noen.
- Nei. Dette er... - Hva?
Han ber alltid om det. Hvorfor kan du ikke bare være mor?
Pappa, jeg er glad i deg.
Med Alfred gikk det plutselig veldig nedover.
Tissing i senga og sånt.
Nye raketter rammet Ukraina denne helgen.
Lukas kommer til å se Ukraina-raketter på TV.
Jeg vet ikke hva du gjør for å forhindre den typen angst.
Herregud.
Forsiktig! Forsiktig!
Pass hodet, taket er lavt.
Kan vi filme her?
Ja, du kan filme.
Denne veien.
- Hallo. - De bomber oss med artilleri.
Vi er ikke påkledd.
Har russerne kommet inn i byen?
Herregud. Vi valgte feil dag.
Når du jobber i en krigssone, må alt times nøyaktig.
Lynsey er bevisst på grensene, men vil
presse grensene til det ytterste, så langt vi begge tåler.
Lynsey vil fortsette å presse til hun får det hun trenger.
Herregud.
Faen.
Jeg hater dette.
Folk spør meg stadig: "Er du avhengig av adrenalin?
Er du en krigsjunkie?"
Veldig få har klart å gjøre det over en lang periode
uten å ødelegge livene sine.
Bare ta en titt på resultattavlen.
Skilt, skilt, skilt, har en affære, drikker for mye.
En maktdemonstrasjon man ikke har sett siden...
Jeg tror man blir avhengig av omfanget.
Muligens den største landkrigen i Europa siden andre verdenskrig.
Landene forandrer seg så fort.
Ukrainske tropper tok tilbake Kherson denne måneden.
Det er som historie på hurtigspoling. Alt akselererer.
Det er fantastisk å være i det.
Du puster rent oksygen hele tiden.
Jeg er mest til stede når jeg jobber.
Det føles som hjemme.
Jeg blir mest inspirert og glad når jeg dekker noe
som jeg vet vil bidra til det historiske bildet av det som skjedde.
Talibans fall, Irak-krigen,
Korengal-dalen i Afghanistan.
Vi ba om å dra til Korengal-dalen
på den tiden USA slapp flest bomber i landet.
Pentagon tillot ikke kvinnelige soldater ved fronten,
men det gjaldt ikke for journalister.
Hver eneste dag måtte troppene ut og patruljere.
I stedet for våpen var Lynsey utrustet med kameraer og linser.
De ble angrepet på vei tilbake.
Hvis de ikke var i god nok form, ville de satt oss i fare.
Men de to kvinnene er beinharde.
De vant vår tillit veldig fort.
Vi tilbrakte to måneder med dem.
Og hadde flere samtaler,
snakket om livene deres, hva de ville gjøre etterpå.
Rock Avalanche var den vanskeligste operasjonen som de var med på.
Tanken var å hoppe ut av helikoptre midt på natten
i hjertet av Taliban-territoriet.
Hvis Taliban angrep, ville USAs soldater kunne skyte tilbake
og vise posisjonen deres.
Vi kan få en som går fra vest til øst inn i den, over.
Over.
Tim Hetherington var med én tropp.
Lynsey og Elizabeth var med meg.
Vi vet at noe vil skje, men ikke når og hvor det vil komme fra.
Trær hindret deg i å se fienden.
Det var som å kjempe mot spøkelser.
Jeg ikke si at Lynsey trygler,
men hun er veldig iherdig.
Hun vil være der kampen potensielt vil være.
Og nesten med en gang Lynsey kom ned dit, brøt kampene ut.
Det var så kaotisk i øyeblikket,
det var kuler overalt, vi ble angrepet fra tre sider.
Tre personer lå nede.
Og så ser jeg dem komme ut med likposen.
Jeg begynte å gråte og sa: "Er det ok?
Kan jeg ta et bilde?" Og han sa: "Ja."
Vi ber soldatene våre om mye i ung alder.
Han stiller nok spørsmål ved det samme som jeg gjorde.
"Hva gjør jeg her?"
Nasjonen vår må forstå hva krig koster.
Det Lynsey og alle i det yrket gjør, er avgjørende.
Det er mer enn bare et yrke. Det er nesten en plikt eller et kall.
Krig er alltid så fjernt på grunn av forbudet mot å fotografere
kister som kommer tilbake til USA,
prisen som så mange tusen familier har betalt.
Ingen dokumenterer det fordi vi er sensurert
eller ikke får tillatelse til å publisere.
Vi burde ikke sensurere krig.
Når vi bestemmer oss for å invadere et land,
må folk forstå konsekvensene.
UKRAINA, NOVEMBER 2022
De ble ført ned hit.
Kvinner og leger ble holdt her.
De ble bedt om å endre sitt politiske syn
og frikjenne Russland for alle anklager.
Vi tok DNA-prøver.
De brukte en gassmaske festet til en hatt. Køller, rør...
Skrikingen var konstant.
Avhørene var konstante.
De markerte sine dager.
All denne dekningen gir det internasjonale samfunnet
bevis på hvordan russere håndterte folk,
behandlet og drepte folk.
Gravde du opp familien din selv?
En soldat hjalp meg.
Vi byttet på.
Vi har registrert mer enn 5000 krigsforbrytelser så langt.
Hvordan har du det? Trodde du at du fortsatt ville være her?
De første dagene...
Jeg håpet at krigen ville være over om noen måneder.
Og nå forstår jeg at det kan ta år.
De første to ukene eller ti dagene visste jeg ikke hvem jeg var.
Det var fælt for meg, for jeg vet at jeg er lærer.
Jeg er Yulia. Jeg er en venn, en datter.
Hva skal jeg si? Til vi ser hverandre igjen.
Til du sier: "Gratulerer med en trygg hjemkomst."
Om Gud vil!
Så fort som mulig.
Jeg ber hver dag.
Jeg viser henne bønneboken min.
Og det teite bildet?
Nei, du er så søt! Du var så liten!
Jeg hadde også et stort ansikt da jeg var på den alderen.
Nå vet jeg hvem jeg er.
Jeg har nye venner, ny familie.
Jeg tror jeg er en annen person.
Jeg er en annen person enn før invasjonen.
Du må innse at hvis du følger med på smerten, blir du gal.
Så du bare avviser det.
Alle de vanskelige historiene jeg har skrevet, det er mange.
Så jeg lurer på hvor alt det bor i hodet og hjertet mitt.
Jeg vet at det er der,
og jeg vet at jeg snakker metodisk om det,
men det er vanskelig å se på.
Det er en rar måte å leve på.
Lynsey, for eksempel,
ser mye smerte hver dag.
Du legger det i en eske og vrir om nøkkelen.
Kanskje Lukas burde spise dette til middag.
Mamma vil elske den middagen, Alfred.
Det ser ikke godt ut.
Nå!
- Gleder du deg til å se henne? - Jepp.
Hvor mye?
- Mer. - Mer enn hva?
Hva som helst. Hun er en arbeider.
En fotograf og en arbeider.
- Hvem er det? - Mamma.
Visste du det?
Visste du at jeg kom?
Min kjære!
Mamma! Mamma!
Er du glad, Alfred?
Du ser hvor fort han ble superhelt.
Han er ganske innovativ.
Har han vært sånn siden jeg dro?
Hva mener du? Nei, han er bare glad.
Nei!
Pass på øyet mitt. Hva ville mamma vært uten øyet sitt?
- Ingenting. - Ja, nettopp!
Lukas.
- Hei, mamma! - Hei!
Hei, vennen!
Jeg har savnet deg sånn.
Mamma!
Det er den beste dagen noensinne! Jeg vil ha deg her for alltid.
Å ha meg hjemme?
At du aldri forsvinner.
Jeg vet det, men mamma må jobbe.
Du må aldri på jobb igjen.
Ikke? Jeg må det, vennen.
- Det er din siste gang. - På jobb?
Ja.
Hva med bare én dag?
Én dag er litt vanskelig, men...
Hva med tre dager? Det er alt.
Tre. Én, to, tre, og det er alt.
- Du går tilbake. - Og jeg kommer tilbake?
Det kommer an på hvor.
Noen steder er veldig langt unna.
Noen ganger må jeg reise i tre dager.
Ikke sant?
Gir det mening?
Hva om du drar til det nærmeste stedet noensinne?
Vil du at jeg skal jobbe i London?
- Ja. - Nei, det kan jeg ikke.
Han trenger en valium.
Jeg skjønner ikke hvordan noen takler ham 24/7.
Han er så energisk.
Jeg tror han trenger en forandring.
Han trenger et rolig miljø.
Ja.
Vi snakket om viktigheten av å dekke Ukraina,
og jeg sa ja og at det var en god idé at hun gjorde det.
Jeg trodde ikke det ville vare så lenge.
Hovedproblemet vi må være veldig forsiktig med,
er at vi begynner å leve separate liv.
Paul, jeg kan ikke. Det har skjedd før.
Han lukket seg, og vi hadde det tøft.
Vi begynte å gå i parterapi og jobbet mye.
Phoebe, jeg elsker deg, men jobben min er livet mitt.
Og jeg sier: "Jobben din?" Hvordan kan du si det?
Og så sier du: "Jeg vet det, det ødelegger meg."
Det høres ut som samtaler vi har hatt.
Lukas, hva skal du i morgen etter skolen?
Vil du ha sabelfisk igjen i middagsselskapet på lørdag?
Hva skjer?
Hvorfor har du spasmer?
Hvorfor er du så kilen?
Alfred snakker hele tiden når du kommer.
Hei, lille muffins.
Han forstår tid nå, og han er merkelig nok veldig knyttet til deg.
Ble du ti mens jeg var borte?
Hvor gammel er du nå?
Ikke ennå.
Forteller du alle at du er fem?
Du er nesten fem.
Det er begrenset hva jeg kan kontrollere.
Jeg vet det.
Men jeg planlegger ikke enda en fire-seks ukers turnus.
Ikke akkurat nå.
Etter vi giftet oss, sa han: "La oss stifte familie."
"Aldri i livet."
Hun hadde ikke gjort det uten at jeg presset henne.
Jeg har alltid sett for meg en familie,
for jeg vokste opp i en så kjærlig familie.
Men ikke i dag.
Jeg var på høyden av karrieren min.
Jeg kjente ingen kvinnelige fotografer som hadde barn.
Jeg kunne ikke se for meg det livet.
Paul var veldig seriøs.
Vi spiste middag, og han sa: "Jeg vil ha en familie."
Jeg forsto ikke helt hvor tøft det var, spesielt i hennes yrke.
Det er lett for fyren å få barn, du må ikke dra noe sted.
Jeg tror jeg så litt sånn på det da.
Jeg sa: "Vi burde være gift i minst et år."
Jeg forhandlet at 1. januar 2011 skulle jeg slutte på p-piller.
Jeg gjorde det, men så dro jeg aldri hjem.
Jeg dro til Sør-Sudan, til Irak,
og så begynte den arabiske våren.
Protester mot offentlig korrupsjon, undertrykkelse...
Demonstrasjoner har dukket opp i Jemen og Algerie.
Sprer seg nå over hele regionen, spesielt til Libya,
der Muammar Gaddafi driver
et av de mest undertrykkende regimene.
Jeg hadde dekket Midtøsten og Nord-Afrika i årevis.
Jeg ville dra til Libya.
Det var i slutten av februar 2011.
Jeg var basert i Benghazi og dekket en slags parallell regjering
som ble stiftet av unge i Øst-Libya.
Vi gikk videre med den første gruppen frivillige.
Gaddafis militær hadde mye flere våpen og teknologi.
Jeg hører et fly.
Det var ingen steder å gjemme seg.
Landskapet var helt flatt, og en bombe ville treffe ved siden av oss.
Hver dag var skremmende.
Jeg hadde vært ved fronten i to uker, fullstendig mørbanket.
Jeg ringte redaktøren min og sa: "Jeg må ut herfra."
Teamet besto av Anthony Shadid, Steve Farrell og Tyler Hicks.
Tyler Hicks er en av de mest berømte,
fryktløse krigsfotografer.
Tyler Hicks er en jeg vokste opp med.
Jeg har kjent ham siden jeg var 13. Jeg er frilanser, men Tyler er ansatt.
Han er hovedfotografen i New York Times, og redaktøren sa:
"Jeg tror du bør bli."
Så jeg tenkte: Ok, jeg blir hos Tyler. Jeg lar ikke Tyler være alene.
Av en eller annen grunn fikk jeg en forferdelig forutanelse den dagen.
Det ble anspent ved frontlinjen.
Skuddene haglet der vi befant oss.
Mohamed, sjåføren vår, fikk telefoner fra broren sin:
"Gaddafis tropper er i byen." Du må komme deg ut."
Gaddafi sa til militæret sitt:
"Journalister er spioner, henrett dem."
De sprer løgner på radio og TV.
Vi er alle journalister som gikk ulovlig inn.
Jeg friker ut, men jeg vil ikke si noe fordi jeg er den eneste kvinnen.
Mohamed begynner å skrike: "Vi må komme oss ut herfra."
Da vi kom til hovedveien, langt borte i det fjerne,
fikk jeg øye på soldater i det fjerne og sa:
"Gaddafis tropper er foran oss."
Vi kommer til kontrollpunktet. De sikter på oss og roper:
"Kom dere ut, stopp bilen." Mohamed stopper bilen, åpner døren
og hiver opp armene og sier: "Sahafi."
Journalister.
Gaddafis tropper er overalt.
Jeg stirret inn i pistolløpet og så til høyre og så at Tyler,
Anthony og Steve tryglet.
Og vår unge sjåfør Mohamed ble henrettet.
Jeg ledet Reuters-operasjonen i India i Delhi.
Jeg fikk en telefon om kvelden fra Tylers kjæreste, Nikki, som sa:
"Har du hørt fra Lynsey eller Tyler?" "Nei", sa jeg.
Jeg var hjemme,
men jeg var på vei til moren min og sjekket svareren.
Sjefen for New York Times la igjen en beskjed om at jeg skulle ringe ham.
Så jeg ringte, og han sa: "Mrs. Addario,
vi har triste nyheter."
Jeg mistet telefonen.
Resepsjonisten min snakket med dem på New York Times,
for jeg kunne ikke snakke med dem, og så kom jeg tilbake.
Kvinnen sa til meg: "Vær så snill, slutt. Det går bra. Bare dra hjem.
Jeg bryr meg ikke når du klipper håret mitt." Jeg sier: "Jeg må gjøre dette."
Tærne mine på høyre fot, der jeg trykker, krøller seg permanent
fordi alt jeg gjorde var, å grave foten min i bakken.
Ikke et ord fra fire journalister. Lynsey Addario er blant de savnede.
Jeg møter mannen hennes i et eksklusivt intervju.
Jeg appellerer til Muammar Gaddafi
om å finne dem og få dem trygt tilbake.
Og for å få Lynsey tilbake hit.
Det var ikke den første kidnappingen, og mange andre hadde dødd.
Jeg sov ikke.
Du må komme tilbake, for vi skal jo få barn.
Jeg har prøvd å...
Dagen Paul gikk på...
Jeg hadde ikke grått før da.
Jeg så Pauls ansikt, og så begynte jeg å gråte.
Å ikke vite om hun var død, i live eller seksuelt misbrukt.
Det var nok den verste tiden i hele mitt liv.
De første tre dagene var de veldig voldelige.
Vi hadde bind for øynene og var bundet.
De banket livskiten ut av Tyler, Anthony og Steve.
En fyr kjærtegnet ansiktet mitt og sa noe om og om igjen.
Jeg sa: "Anthony, hva sier han?"
Han sa: "Du skal dø i kveld."
Vi kjørte i timevis langs frontlinjene
gjennom fiendtlige landsbyer som var lojale mot Gadaffi.
Når vi senket farten ved en kontrollpost, kom folkemengdene
for å dra oss ut av bilen og banke oss opp.
Det var en soldat ved siden av meg, han tok på meg overalt.
Min første tanke var: "Jeg vil bare ikke bli voldtatt."
Redaktørene sier de sist hadde kontakt med journalistene tirsdag morgen.
Vi visste ikke om de var i live. Jeg var våken døgnet rundt.
Snakket med kontakter, den tyrkiske presidenten, statsministeren.
Først for å finne ut om de var i live, så for å prøve å få dem ut.
De tok oss med til et rom hvor vi måtte sitte på et teppe.
De tok av oss øyebindet, vi så på hverandre,
og han sa: "Ok, dere er trygge nå.
Vi skal ikke slå dere mer." Og alle bare gråt.
Det bare raknet.
En av de libyske tjenestemennene ga meg mobilen sin.
Jeg satte den mot øret, og det var Paul.
Han sa bare: "Du blir løslatt,
og jeg møter deg i Tunisia."
Snart blir jeg gjenforent med min kjære, ja!
De fire journalistene
som ble fanget og holdt fanget i seks dager, ble løslatt.
Hun var et nervevrak. Det var vi alle.
Hun gråt mye og var veldig emosjonell.
Du har fryktet for livet i jobben din som reporter.
Ble du seksuelt misbrukt?
- Jeg ble befølt gjentatte ganger. - Hvor ofte?
Stort sett hver gang vi ble overlatt til nye menn.
Hun er veldig åpen om det som skjedde. Det hjalp nok mye.
Tingene du tenker,
innflytelsen du har ved å ta disse bemerkelsesverdige bildene
og opplyse verden om farene,
spesielt for kvinner, men for folk som er i fare.
- Er det verdt det? - Det er et vanskelig spørsmål.
Midt oppi dette, da jeg hadde bind for øynene
og ble bundet og slått, sa jeg: "Hvorfor gjør jeg dette?
Hvem bryr seg om Libya? Hvorfor bryr jeg meg om Libya?"
Jeg spør meg selv gjentatte ganger.
Jeg gjør det fordi jeg tror på det, men er det verdt livet mitt?
Er det verdt å gjøre dette mot dem jeg er glad i?
Det tok en stund.
Det er nok veldig få mennesker
som forstår hvordan vi lever livene våre og hvorfor vi gjør det vi gjør.
Vi følger to journalister som ofret livet for å dekke denne saken.
De ble drept mens de dekket krigen i Libya.
Chris Hondros og Tim Hetherington...
Tim Hetherington var jeg med i Korengal.
Og Chris Hondros hadde jeg kjent lenge.
Tim og Chris' død gikk mer inn på meg enn kidnappingen.
Jeg forsto ikke hvorfor vi overlevde og ikke de.
Jeg tenkte: Faen ta dette.
Det er nok nå.
Nok død.
Jeg måtte trekke meg tilbake og finne ut
hvor mye jeg tålte, og ikke bare meg,
hvor mye familien min tålte.
En dag fikk jeg en telefon.
Han sa: "Jeg er styremedlem i Merck, det farmasøytiske selskapet.
Jeg vil fortelle en historie om Mamma Sessay.
Da historien kom ut,
ga jeg en kopi av historien til alle styremedlemmene,
og de bestemte seg for å sette av 500 millioner dollar
for å bekjempe barseldød."
Leger uten grenser hadde også sett historien,
og de implementerte et ambulanseprogram i Bo-provinsen.
Bare i den provinsen reduserte de barseldødsraten med 60 %.
Det var et stort øyeblikk for meg.
Jeg ser mange kvinner dø. Jeg ser mange mennesker dø.
Det føltes det som om det påvirket noe, at det kunne hjelpe folk.
Du blir aldri vant til å ha en søster som er krigsfotograf.
Du kan ikke tenke for mye på det, for da vil du ikke kunne fungere.
Hva er poenget, liksom?
Er det til kjøttet eller kyllingen?
Skål!
Hun vet at jeg er bekymret for henne.
Jeg spurte: "Du skal vel ikke tilbake?"
"Jo. Kanskje i august."
Så samtalen sluttet der.
For hva skal du gjøre? Si: "Du kan ikke dra?"
Selv om vi ikke har penger.
Enda en Loggins og Messina.
Kjærligheten vil forandre seg
Gi meg en gledeståre om morgenen når jeg står opp
Gråter du?
PTSD-en slår inn.
Det er sånt som skjer nå og da.
Når du minst venter det, bryter hun sammen.
Vi synger Kenny Loggins.
Det satte en demper på stemningen.
Jeg vet det.
- Hvordan var det på skolen? - Bra.
Ja.
Får vi en telefon fra herr Bullard?
- Pollard? - Er det ikke Payson Bullard?
- Jo. Ja. - Ser du?
Jeg vet noe.
En av de få tingene med skolen.
Lukas forsvarte meg.
Du vet i det minste hvor skolen er.
Jeg vet hvor skolen er. Jeg har alltid visst det.
Jeg vet ikke hvor klasserommene er, men jeg vet hvor skolen er.
Når mamma er på jobb, ser du på Netflix.
Ja, takk, Lukas!
Jeg mener, jeg jobber hardt!
Hun snakker mye i telefonen.
Lukas, hvorfor svarer du ikke når jeg ringer?
Du skrev til meg da jeg var i Ukraina og ba om penger.
Så spør jeg hvordan du har det, savner du meg? Jeg elsker deg.
Du svarer ikke.
Lukas sa: "Jeg vil ikke at du skal dra. Må du dra tilbake til Ukraina?"
Hvis Lukas, som knapt uttrykker seg, spør om det,
så tynger det ham.
Folk tenker: Hvordan kan du som mor dra til en krig?
Det er noe mye større enn noen av oss, og jeg tror det tar over.
Noe som begynner som et forsøk.
Du prøver deg, og så blir det et oppdrag, og så blir det livet ditt.
Og så blir det et ansvar.
869 døde gjennom åtte år med krig.
Det har vært en slagmark i mer enn 20 år.
Over 10 000 mennesker i Jemen har dødd.
- To millioner har blitt omplassert. - Folk sulter.
Krigsofrene som verden overser.
Folk har en tendens til å gå videre.
Det er min jobb å få folk til å fortsette å følge med.
Jeg viet karrieren min til Afghanistan.
Jeg var tilbake i landet da Taliban hadde kommet tilbake,
og igjen hadde det forsvunnet fra radaren.
Alt jeg hadde dekket.
Hva heter hun?
Programmene, finansieringen og skolegangen.
Det ble fjernet over natten.
Ni dager etter det brutale terrorangrepet fra Hamas
forbereder Israel seg på bakkekrig i Gaza.
Den humanitære krisen blir stadig verre, for det er 1,1 millioner...
Jeg har dekket krig i over 20 år, og jeg kan ikke tro det vi ser nå.
Utenlandsk presse slipper nærmest ikke inn i Gaza.
Noen ganger føler jeg meg veldig hjelpeløs.
Jeg bare fortsetter å fotografere og gå videre.
Jeg må overbevise meg selv om at det utgjør en forskjell.
Jeg kunne ikke fortsatt om jeg ikke trodde på det.
Og hvis jeg ikke trodde at det var verdt påkjenningen for mine kjære.
Det er ganske ødelagt her.
Vent.
Det er en fotoshoot! Se!
- Stopp! Stopp! - Det er utrolig.
Si "ære Ukraina"!
Pass på hvor du går.
Brud og brudgom, vi inviterer dere til seremonisalen.
...til å ta dette skrittet sammen.
Herved erklærer jeg dere for rette ektefolk å være!
Tekst: Elisabeth Sihvo Olsen