Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
19. HELMIKUUTA 2022
Piiloudutaan seinän taakse. Maahan!
5 PÄIVÄÄ ENNEN VENÄJÄN HYÖKKÄYSTÄ
Onko se lukossa?
Tässä on Lynsey Addario Novoluhansken kylässä.
Meitä tulitetaan.
Miksi nainen vain seisoo tuolla?
Kumman puolelta tuo oli?
- Tuo oli heidän. - Se on heidän.
Selvä.
Ovatko he hulluja?
Eikö hän ole huolissaan lapsesta?
Tule, tule, tule.
Missä etulinja on?
Tuossa suunnassa.
Tämä ei taida olla paras paikka.
Saatana.
Missä on pommisuoja?
Voitko näyttää kellarin?
Minne voi piiloutua?
Piiloutua?
Mikset yritä elää kuin me piileskelyn sijaan?
Näin me elämme aina.
Minne voimme piiloutua?
Onko se kaukana?
Menkää tuonne.
Kiitos!
Eikö hän halua tulla?
Älkää pelätkö!
- Ymmärrätkö? - Tule.
- Voinko ottaa hänestä kuvan? - Voimmeko ottaa kuvan sinusta?
- Mikä hänen nimensä on? - Mikä sinun nimesi on?
Liuba.
Heräsimme tänä aamuna, ja Euroopassa soditaan.
Kohteisiin iskettiin joukoilla
ja ballistisilla ohjuksilla pääkaupungissa Kiovassa.
KIOVAN VÄKILUKU: 2,9 MILJOONAA
Jessus.
Voi helvetti.
Olen kyllästynyt.
Naiset, mennään kellariin.
- Se on poika. - Mikä hänen nimensä on?
- Emme osaa päättää. Mietimme yhä. - Pojalla ei ole nimeä.
Taloni vieressä oleva rakennus.
Ensi kertaa elämässäni en tiedä, mitä tehdä.
Järjetöntä.
Kunnia Ukrainalle! Sankareille! Kunnia kansakunnalle!
Oletko opettaja?
- Pelottaako sinua? - Totta kai.
Haluan vain asua kotimaassamme.
Lynsey, missä olet nyt?
Olen Kiovassa.
Tunnelma alkaa kiristyä.
Olet keskellä kaupunkia, ja se on kohde. Miksi jäät sinne?
Koska tässä ammatissa
olemme oppineet, että kannattaa olla paikassa,
jossa on turvallisempaa, kun toimittajia on paljon.
Mikään paikka ei ole turvallinen.
Kun New York Times kysyi:
"Jos Ukrainassa tulee sota, haluaisitko kuvata sitä?"
Tartuin tilaisuuteen.
Minun ei tarvinnut miettiä kauan, koska hetki olisi historiallinen.
- Oletko pidellyt asetta? - En.
Siellä on menossa maanalainen operaatio.
Kirjaimellisesti bunkkerissa.
- Mitä hän sanoi? - Hän sanoi, että ilmaisku päättyi.
Selvä. Mennään nopeasti.
Aloin työskennellä Andriy Dubchakin kanssa ennen sodan alkua.
Ukrainassa hän on tunnettu valokuvaaja ja videokuvaaja.
Mikä aseen nimi on?
Hän on kumppanini.
Anna kun katson.
Meillä on kuivaa ruokaa.
Keksejä, koska aina kun menen kauppaan, ostan keksejä.
Makuualusta bunkkerin varalta.
Ammeessa on vettä.
Jos vesi katkaistaan, voimme vetää vessan tai kylpeä.
Onko hyviä uutisia? Huonoja?
Savua on paljon. Katso. Mutta emme näe muuta.
Voitko näyttää, missä olen?
Etulinja on tuolla.
Voi kuulla pienaseet. Kuulostaa panssarintorjunnalta.
Se voi olla hyökkäyksen alku.
Ehdotan, että lähdemme. Mennään.
Tule.
IRPINJOEN SILTA, KIOVA
Eteenpäin. Ohjusisku tulee.
- Nopeammin. - He päästivät miehen ensin.
- Anteeksi? - Tänne ei haluta naisia.
Minut torjutaan. Sinä pääset kaikkialle.
Se on elämäni tarina.
Täällä on vähemmän näkyvillä.
Kävellään nopeammin!
- Tähtäävätkö he siviileihin? - Jep.
Sanoimme, että vain vähän tavaraa!
Nopeasti!
Helvetti!
Minne se putosi?
Ihan ihmisten viereen.
Mitä lapsille tapahtui eilen?
Tilanne oli paha.
He evakuoivat 200 lasta, rauhallisia siviilejä...
Helvetti.
Voi helvetti.
Helvetti!
Helvetti.
Vuodanko verta?
- Et. - Selvä.
- Pysy siinä! - Hyvä on.
Lääkintämies!
Hitto, se on ihminen.
Kuvaa varovasti.
Voi helvetti!
- Pysy suorana. - Helvetti!
He tappavat siviilejä. Vihaan niitä paskiaisia!
Lynsey, mene!
Maahan!
Verenvuodatuksen todennäköisyys...
Pyysin päällikköäni vaikuttamaan ja julkaisemaan sen kuvan,
koska näin siviilien evakuointireitin olevan heidän kohteenaan.
Se on sotarikos.
Mutta kukaan meistä ei tiennyt, keitä kuvissa oli.
Entä jos joku perheenjäsen saa tietää valokuvan takia?
Presidentti Putin puhuu...
Heidän piti päättää, ottavatko riskin vai eivät.
Sotataktiikan puitteissa
he pyrkivät välttämään
siviilien menetystä Ukrainan kaupungeissa.
Se tapahtui juuri kun Putin sanoi, ettei hän iskenyt siviilikohteisiin.
RASKAS JA VERINEN PÄIVÄ MAALLENI.
OLEN YLPEÄSTI UKRAINALAINEN...
Sanoin: "Olin paikan päällä ja se oli tahallista."
- Pysy siinä! - Hyvä on.
Se valokuva avasi monien ihmisten silmät näkemään,
mitä seuraa siitä, kun Putin tunkeutuu itsenäiseen maahan
ja ampuu siviilejä.
Putin on toistuvasti kiistänyt joukkojensa ampuvan siviilejä.
Sunnuntaina maailma näki totuuden omin silmin.
Tämä kuva julkaistiin tänään New York Timesin etusivulla.
Se on kaunistelematon näkemys sodasta.
Yksi kuva on osoittanut Ukrainan konfliktin hinnan.
Kuvan otti Pulitzer-palkittu kuvajournalisti Lynsey Addario.
Siitä on tullut yksi sodan tärkeimmistä kuvista.
Dick Durbin käytti sitä jopa puhuessaan senaatissa.
Olen kuvannut monia sotia, mutta ensimmäistä kertaa
yhteen valokuvistani reagoitiin niin voimakkaasti.
MAAILMAN TULEE NÄHDÄ TÄMÄ
SE PERHE TARVITSI ÄÄNEN. MAAILMAN ON KUUNNELTAVA.
KOLME PÄIVÄÄ MYÖHEMMIN
AVIOMIES JA ISÄ
Kuva ilmestyi Twitteriin. Kasvot oli sumennettu.
Tunnistin lapset vaatteista.
Muistan, että hänellä oli tämä.
Jessus.
Jos olisimme voineet kysyä,
voimmeko käyttää tätä kuvaa sanomalehden etusivulla...
Kyllä. Ilman muuta.
Koko maailman pitäisi tietää, mitä täällä tapahtuu.
UKRAINAN JA PUOLAN RAJA
Pysähdytään huoltoasemalla.
- Juo kahvia, jos haluat. - Selvä.
Menemmehän Baliceen, lentokentälle? Vai hotelliin?
Krakovan lentokentälle.
Yritän päästä poikani konserttiin.
Mahtavaa!
- Miten päiväsi on mennyt? - Hyvin.
Hyvä. Nautitko hyvästä säästä?
- En, laskeuduin juuri. - Niinkö? Mistä?
- Ukrainasta. - Niinkö?
- Tervetuloa Lontooseen! - Kiitos!
Sivistyksen pariin!
Miten siellä menee?
Tiedän kyllä.
Se on rankkaa.
Hei.
Ehkä minun pitäisi käydä suihkussa.
- Moneltako lähdemme? - Olen lihonut poissa ollessasi.
- Etkä ole. - Olen. Stressasin liikaa.
Mitä? Oletko juonut?
- Joku on juonut. - En ole syönyt hyvin.
- Olen kuntoillut, mutta... - Hassua.
Minun on aloitettava dieetti.
Voit aloittaa Ukrainan dieetin.
Sitä kutsutaan stressiksi.
Selvisit takaisin.
Elossa. Se oli saavutus.
Siinä hän on!
Mitä polvessani on?
Tule.
Hei!
Hei, kulta.
Hei.
Voi pojat. Et ole koskaan halannut minua näin.
Hei!
Se oli hyvä esitys, Lukas. Miten muistat tuon kaiken?
Tänä aamuna lähdin Ukrainasta, ajoin Puolaan, lensin Lontooseen,
tulin junalla Gatwickista ja ehdin ajoissa esitykseesi!
Voi luoja! Voi luoja!
Voi luoja!
- Putoan ylös! - Alas, ei ylös.
Putoan ylös!
Lynsey, lue iltasatu ensin.
- Ota se! Ota se! - Olet palannut.
Ota se! Ota se!
Viidessä viikossa ei saa armoa.
En ole valmis lukemaan iltasatua.
- Lue vain lyhyt ja sitten... - Voi Paul.
Alfred! Haluatko, että äiti lukee iltasadun?
Joo.
Tämä on syvältä.
"Hän asui ilkeän äitipuolensa ja kahden tyhmän sisarpuolen kanssa."
"Tuhkimo teki kaiken laiskan perheensä puolesta."
Nyt on paljon parempi.
Milloin Lukas kävi viimeksi kylvyssä?
- Hyvä kysymys. Hän kävi suihkussa. - Oikeasti, Paul!
- Se olisi tarpeen. - Siitä on viisi päivää.
Oliko se sunnuntaina?
Voi luoja.
Haluatko kävellä kouluun huomenna?
- Joo. - Niinkö?
Taisit todella kaivata minua.
Onko tuo Lukas vai Alfred?
Lukas.
- Milloin hän menee nukkumaan? - Puoli yhdeksään mennessä.
Miten hänet saa nykyään nukkumaan?
Oletko unohtanut?
Olen unohtanut.
Sänkyyn.
Ensin katsotaan Modernia perhettä.
- Nytkö? - Niin!
- Hae isä. - Selvä.
- Ei tabletilla. - Tiedän.
Voi luoja. Lapset ovat paljon rankempia kuin sota!
Minulla on kaikki etusivut tässä.
- Ja tuo. - Pidän siitä.
Tässä on toinen.
Tämä on todella hyvä.
Tietenkin tämä.
Video siitä, kun heitä pommitettiin.
Hän ei kertonut siitä. Näin sen ensin Twitterissä.
Hän sanoi: "Pahus. En uskonut, että näkisit sen."
Se oli rankkaa, mutta jos niitä asioita ajattelee,
tulee hulluksi. Joten en ajattele.
Olisin käyttänyt toista kuvaa.
Olin toimittaja, johdin Reutersin toimistoa.
Jos tekisimme molemmat uutistyötä...
Se on vaikeaa. Harvalla toimittajaparilla on perhe,
vaikka ei edes olisi menossa vaaravyöhykkeelle.
Uutistyö on vain niin hektistä.
Olen niin väsynyt.
En halunnut hänen muuttuvan.
- Hei, äiti. Tervehdi Paulia. - Hei, Camille! Miten menee?
Hei, Paul! Oletko iloinen?
Kiva saada hänet takaisin.
Nyt minun ei tarvitse herätä kello 5.20 joka aamu.
Siksi hän on iloinen.
Kun tapasin Paulin,
pidin häntä ylimielisenä.
Minusta hän oli äänekäs amerikkalainen.
Mutta me olimme ystävystyneet.
Heillä on täysin erilaiset taustat.
Lynseyn kasvattivat kampaajat.
Paul on vauraasta perheestä.
Hänen isänsä on kreivi ja hänkin on kreivi tai jotain.
Perheeni oli etuoikeutettu.
Isäni asui Ranskassa.
Lapsena hän asui marmorilinnassa Monacon ulkopuolella.
Meillä oli yksityinen eläintarha.
Olen aina haaveillut parisuhteesta,
mutta uppoudun työhöni, joka vie kaiken aikani.
Useimmat eivät kestä sitä.
En odottanut löytäväni ketään Paulin kaltaista.
Johdin tiimejä, editoin, kirjoitin ja tein uutisia.
Sanoin lähteväni Afganistaniin kuukaudeksi.
Hän sanoi: "Selvä."
Tiesin, että hänestä tulisi mieheni.
Hän lähetti joukkomeilin naisille ja ilmoitti raskaudestaan.
Seuraava viesti oli vain minulle: "Haluan silti tehdä sen jutun!"
Se oli Lynseyn tapaista.
- Vauvasi on kymmenviikkoinen. - Niin on.
Aiotko jatkaa työtäsi?
Kysytkö tuota miehiltä?
Minulta on kysytty sitä 300 kertaa kymmenen viime viikon aikana.
Vauva on vasta kymmenen viikkoa!
Palasin töihin kolme kuukautta synnytyksen jälkeen.
Mutta putosin listalta, jolle tarjotaan isoja juttuja.
Päälliköt antoivat minulle töitä,
jotka olivat pehmeämpiä ja vähemmän poliittisia.
Mutta olen konfliktien kuvaaja.
Teen tätä työtä, koska haluan vaikuttaa.
Sen vieminen minulta oli kuin identiteettikriisi.
Aloin epäillä kaikkea itseäni ja uraani koskevaa.
Vuonna 2018 kysyin ulkomaiden päälliköltä, voisinko mennä Mosuliin.
Sain kuulla: "Et, olet nyt äiti."
Sanoin: "Jos se on ongelma,
annan listan kymmenestä naisesta, jotka pitää ottaa New York Timesiin."
Hän istui näin viski kädessään.
En koskaan unohda sitä. Hän istui viskeineen ja sanoi:
"Olen ollut New York Timesissa seitsemän vuotta."
"Maailmassa ei ole naisia, jotka kelpaavat New York Timesille."
Nykyään on selvää, että miehet ovat hallinneet tätä ammattia.
Naisetkin ovat kuvanneet sotaa sotakuvauksen alusta asti.
Suurin haaste on väheksyntä.
Oletetaan, että naiskuvaajalla on vähemmän valmiuksia
raportoida konflikteista ja korkean riskin jutuista.
Pyrimme siihen, että uutiskuvaajat
heijastavat mahdollisimman hyvin tätä maailmaa.
Se tarkoittaa, että tarvitaan mahdollisimman laaja näkökulma.
Ihmiset kuvaavat enemmän kuin koskaan ennen.
Se muuttaa näkemiämme kuvia ja tarinoita.
Sodassa tapahtuu paljon sellaista, mitä ei ole tarkoitus nähdä.
Muistan todistaneeni kaikkea sitä raakuutta Irakin sodassa.
Tajusin journalismin olevan ehdottoman tärkeää.
Sillä hetkellä käsitin, että tämä on minulle kaikki kaikessa.
Tiesin, etten tekisi koskaan mitään muuta.
Hän on todella hyvä työssään.
Se tarkoittaa käytännössä,
että joutuu pahoihin paikkoihin,
joihin useimmat eivät menisi ikimaailmassa.
Sinne solahtaa mukaan ja vangitsee kärsimyksen sekunnissa
ja sitten poistuu tilanteesta. Hän on hyvä siinä.
Hänen kuvansa todistavat sen. Lisäksi hän on yhä elossa.
Olimme Irakissa sodan keskellä.
Amerikkalaiset tulivat, ja maa vajosi anarkiaan.
Olimme sen keskellä.
Ihmisillä ei ollut sähköä eikä propaania ruoanlaittoon.
Pankeista ei saanut rahaa.
Kaaos, mielenosoitukset, tavallaan kapinan alkusysäys.
Haluan tehdä hyökkäysjutun...
Asuimme kaikki samassa talossa. New York Times.
Viisi toimittajaa ja pari valokuvaajaa.
Taloa suojeli 45 aseistettua miestä.
Oli räjähdesuojatut seinät ja hihnakäyttöiset konekiväärit.
Se oli kuin linnoitus.
Silminnäkijöiden mukaan ampujat surmasivat neljä ulkomaalaista,
mutta uhreilla oli siviilivaatteet ja luotiliivit,
joita ulkomaiset toimittajat yleensä käyttävät...
Ennen hyökkäystä Irakiin oli kirjoittamaton sääntö,
että amerikkalaisia toimittajia ei tapeta. Siellä kaikki muuttui.
Olimme kohteita. He jahtasivat meitä.
Lynsey ja toinen toimittaja, Jeffrey, nousivat autoon.
He aikoivat Fallujaan.
Kauhea paikka, hyvin vaarallinen.
Heidät siepattiin.
He näkivät Jeffreyn, amerikkalaisen.
He veivät hänet autoonsa.
Ensin pelästyin, että he tappavat hänet.
Hyppäsin autosta Jeffreyn perään ja tartuin hänen käteensä.
Näytin: "Hän on aviomieheni."
"Mistä tulet? Mitä teet täällä?"
Silloin kukaan ei halunnut olla Irakissa amerikkalaisena.
Onnistuin sujauttamaan kaksi passiani alusvaatteisiini abayani alle.
"Olemme toimittajia. Italiasta ja Kreikasta."
Lynsey pelasti hänet.
He eivät tienneet, mitä tehdä. Lopulta he käskivät häipymään.
Ja päästivät hänet.
Näin lähellä.
Ennen sitä tapausta luulin olevani voittamaton.
1 000 TOIMITTAJAA TAPETTU 10 VUODESSA TYÖTEHTÄVISSÄ
Toimittajista on tullut yhä useammin kohteita.
Heitä on tapettu, siepattu, hakattu ja uhkailtu.
Sitä tapahtuu yhä enemmän ympäri maailmaa.
Hän on kahdestoista surmattu Al Jazeeran toimittaja.
ISIS ilmeisesti mestasi hänet.
Menehtyi Syyrian tulitukseen.
UNESCO: TOIMITTAJIA TAPETTU 50 % ENEMMÄN 2022, PUOLET VAPAALLA
Mene, mene.
UKRAINA HUHTIKUU 2022
Ei kypärää?
Hän on kuolematon.
Voi helvetti. Älä sano noin.
Jessus, eikö missään ole puuta?
Missä venäläisten asemat ovat?
Ajamme heidän luokseen. Ajamme venäläisten asemiin.
Siellä voi olla miinoja.
Voi Jeesus Kristus.
Ole varovainen.
Vielä kerran.
Katso, miten Julia tekee sen.
Nimeni on Julia Bondarenko.
Olen 30-vuotias.
Kerro elämästäsi ennen kuin liityit armeijaan.
Nyt tiedän, että minulla oli hieno elämä ennen sotaa.
Luin paljon.
Se oli yksinkertaista, mutta hienoa elämää.
Julia on sotilas, jonka tapasin sodan alkupäivinä. Hän oli opettaja.
Hänen valokuvansa herätti paljon huomiota.
Siinä kiteytyi paljon ihmisistä, jotka lähtevät mukaan
pelostaan huolimatta.
Aion seurata häntä vuoden ajan.
Ajattelitko meneväsi naimisiin
ja saavasi lapsia? Mitä mietit nyt tulevaisuudestasi?
Nyt lasten hankkiminen pelottaa,
koska tiedän, että voin tehdä eri asioita.
En pelkää itseni vuoksi,
mutta jos saan lapsia, minulla olisi hyvin vaikeaa.
Isketäänkö tähän kaupunginosaan usein?
Olemmeko sotilastukikohdan vieressä?
Voi helvetti.
- Ei kovin kaukana. - Ei.
Saakeli. Se on lähellä.
- Hyvin lähellä. - Pitäisi ehkä lähteä.
Mennään sairaalaan.
Mennäänkö sairaalaan?
Parhaat jutut syntyvät vaarallisissa paikoissa.
Minun on punnittava, minkä vuoksi vaarannan henkeni.
Usein teen sen siviilien vuoksi.
Elän näin pommituksessa yötä päivää!
Ohjuksissa ei siis ole sirpaleita?
Tämän takia pommit tappavat. Tämä lävistää sinut ja kuolet.
ZAPORIŽŽJA, KAAKKOIS-UKRAINA
He hävittivät kotini.
He tuhosivat ja polttivat kaiken.
Mariupolissa ei ole mitään.
Kuvasimme Zaporižžjassa ihmisten pakoa Mariupolista.
Mariupol oli yhä piiritettynä.
Osa perheistä oli elänyt maan alla kuusi viikkoa.
Useimmat eivät selvinneet. Ne jotka selvisivät, kärsivät.
Kuulin tytön itkevän.
Hän oli paennut äitinsä kanssa viikkoa aiemmin
ja jättänyt 18-vuotiaan siskonsa, koska siskolla oli poikaystävä,
jota sisko ei halunnut jättää.
Tyttö luuli, ettei näkisi siskoaan enää koskaan.
Sisko saapui viikkoa myöhemmin.
Oikea sota ei ole kuin elokuvassa.
Vitsit kuolemasta, amputoinnista
auttavat meitä sivuuttamaan pelon.
Nukahdan toivoen, ettei ikkunastani tule ohjusta yöllä.
Olemme nukkuneet rakennuksissa, joiden naapuritaloon on osunut.
Sattumalta emme olleet niissä.
Jos se tekee onnelliseksi...
Sota on arvaamatonta.
Sitä tajuaa, että jokainen hetki
voi olla viimeinen.
Hei, Lyns!
Hei, äiti!
- Mitä kuuluu? - Hyvää. Kuva pätkii.
Minun piti lähteä, mutta on ulkonaliikkumiskielto.
Lähteä kotiin?
Älä, tuot huonoa onnea! Sanoin Lisallekin niin.
Ei, ei, ei. En manaa mitään. Olen vain iloinen kun näen kasvosi.
En avaa televisiota. En voi.
Parempi niin.
Kaikki on hyvin.
Ei ole mitään hätää. Olemme turvassa täällä.
Yksi meistä tarkistaa, että Lyns on kunnossa.
Sitten ilmoitamme sen vanhemmille ja toisillemme.
Kahdesti päivässä koko Ukrainassa olon ajan.
Aamu- ja iltatarkistukset.
Olen nuorin neljästä tytöstä.
Ihailin aina siskojani ja halusin olla heidän kanssaan.
Hän oli ruikuttaja.
Vähän rasittava, mutta peloton syntymästään asti.
Hän ei opetellut uimaan.
Hän vain hyppäsi altaaseen ja alkoi uida.
Keskimmäiset olivat aina yhdessä ja kiusasivat häntä aina.
Ripustimme hänen kaulaansa kylttejä, kun hän nukkui: "Olen ruma."
Ilmeisesti avasin limutölkin ja kaadoin sen hänen päälleen.
Sanomme usein, että teimme hänestä sen,
kuka hän on nykyään. Karaisimme häntä säälimättä.
- Hän oli sodassa. - Niin.
Vanhempani olivat kampaajia Connecticutissa.
Meillä oli paljon luovia työntekijöitä
ja paljon luovia ystäviä.
Heillä oli usein juhlia.
- Drag queeneja. - Se oli hyvin värikästä.
Kaikki olivat tervetulleita.
Kaikki hyväksyttiin.
Perheessäni ei käyty museoissa tai gallerioissa viikonloppuisin.
Emme olleet älykköjä. Kotonamme ei ollut edes kirjoja.
Perheemme oli onnellinen.
Kun olin kahdeksan, muistan, että äitini tunki meidät autoon,
ajoi parkkipaikalle ja sanoi:
"Isä muuttaa ystävänsä luo New Yorkiin, eikä hän palaa."
Ajattelin, että hän asuu kämppiksen, kaverin kanssa.
En aavistanut mitään.
Hän oli naimisissa, joten pidin häntä heterona.
Tiesin, että hän oli homo, kun hän lähestyi minua.
Äidin parhaasta ystävästä tuli isämme poikaystävä.
Se oli rankkaa äidille.
Meistä se ei vaikuttanut petokselta, koska he olivat hyvissä väleissä.
- Siitä kuitenkin puhuttiin. - Se oli todella vaikeaa.
Minulla oli vaikeaa isäni kanssa. Pidimme yhteyttä,
kävin hänen luonaan, mutta pinnan alla oli katkeruutta.
Eräs asiakas antoi isälle kameran.
Hän antoi sen minulle, kun olin 12 tai 13.
Rakastuin siihen ja viihdyin pimiössä yömyöhään.
En tiennyt valokuvajournalismista.
Opiskelin kansainvälisiä suhteita ja italiaa Wisconsinin yliopistossa.
Mutta valmistuttuani halusin vain kuvata. Tajusin,
että kuvilla voi kertoa tarinoita.
Sitten kamerastani tuli tekosyy
kävellä sisään ja ulos missä tahansa tilanteessa.
Sanoin: "Haluan ottaa kuvia. Voinko tulla sisään?"
Matkustin ja tapasin ihmisiä, koska minulla oli kamera.
Äiti!
- Äiti! - Alfred!
- Haluatko lisää leipää, Alfie? - Muikku!
Tuleeko sinustakin valokuvaaja?
Joo!
Hänestä ei saa tulla kuvaajaa!
Venäjän joukkojen pelätään iskevän uudestaan.
Yli 5 500 siviilin uskotaan kuolleen taistelussa.
- Lukas. - Lataan tämän.
Laitan tämän sisään.
- Mikä tuo on? - Ei mikään.
Mikä tämä on?
- Mikä se on? - Se on levy.
Liiviäni varten.
Lukas alkaa tiedostaa asioita,
mutta hänellä on erilaisia suojamekanismeja.
Hän joko sulkeutuu tai teeskentelee, ettei sillä ole väliä.
Hän ei puhu mistään.
Opettajan mukaan Alfred itki,
kun toinen poika sanoi tapaavansa äidin koulun jälkeen.
Hienoa. Kiitos kun syyllistät minua.
- Kiitos tästä. - Hän itki.
Sarahin piti halata häntä.
Hän oli surullinen.
Kun en kuvaa, teen muuta työtä.
Yritän viimeistellä tarinoita, editoida, tekstittää.
Kaikella on määräaikansa.
Hän on ollut paljon poissa sodan alettua.
Kuukausi Ukrainassa, ehkä kaksi viikkoa kotona,
sitten ehkä puhetilaisuus
tai näyttely, ja sitten taas takaisin.
Nimesi on äiti.
Niin, nimeni on äiti.
Sitten Ukraina ja jotain muuta.
KANAMARI-HEIMO, BRASILIA
Jos haluaa saada töitä, on oltava aina valmiina.
Hän on huolissaan siitä.
Hän vanhenee. Jos hän ei tee tätä,
vaikka on upea valokuvaaja, häntä ei palkata.
Toisen meistä on oltava pysyvästi lasten elämässä.
Paul lähti Reutersilta ja ryhtyi konsultiksi.
Se mahdollisti perheen.
- Onko hyvää? - Hänelle soitetaan koulusta.
Hän käy vanhempainilloissa. Hän vie lapset kouluun aamuisin.
Jos minulle tapahtuu jotain, heillä on Paul.
Harjoitteletko nyt joka päivä?
Kyllä.
Pelkäätkö yhä?
Tiedätkö,
kaikkina näinä viikkoina en osannut itkeä.
En tiedä miksi, koska näin kamalia videoita,
kuvia kuolleista ihmisistä, lapsista,
mutta nyt olen vain vihainen.
Enkä pelkää. Ei.
Kadun, etten mennyt metsään, jos emme mene.
Totta kai kadun. Kadun aina kaikkea.
Kadut, jos menetät jalkasi.
Tiedän.
Käyttääkö kukaan tätä asetta?
Me odotamme.
Laittavatko he maalia?
Voi luoja, tämä on...
Tietää olevansa kaukana etulinjasta,
jos sotilaiden pitää pukea sirpaleliivit mediaa varten.
Se on niin feikkiä.
He haluavat vain nähdä rutiinimme.
En kestä tätä.
Mennäänkö muualle?
Otan kuvan, jotta he ovat tyytyväisiä, koska he poseeraavat kameralle.
Toimittajia kai käy täällä joka päivä.
Olen huonolla tuulella. Valokin on huono.
En halua rintamalle. Minun pitää olla siellä!
Se on liian vaarallista. Miksemme ole rintamalla?
Tervetuloa aivojeni sisälle.
Sota-alue ei tarkoita aktiivista taistelua maan joka osassa.
Ukrainassa on paikkoja, joihin isketään enemmän kuin muihin.
Mutta Kiovassa elämä jatkuu.
ELOKUU 2022
Ukraina on aina ollut maailman suosituimpia sijaissynnytyspaikkoja.
Kun sota alkoi, perheet eivät voineet hakea vauvojaan.
Ehkä voit ottaa yhden mukaasi!
Oli paljon naisia, jotka odottivat muiden lapsia.
Voimmeko kuvata kasvojasi?
Ei käy.
Ei kasvoja, selvä. Entä lapsia?
Haittaako, jos lapset päätyvät kuvaan?
- Missä se näytetään? - Amerikassa.
Emme tunne ketään Amerikasta.
Hän ei tunne ketään USA:sta.
Siltä varalta, että ne ovat netissä.
Se voi silti levitä.
Kannan kiinalaista prinssiämme.
Suojelen häntä.
Vanhempien kotimaa? Poika vai tyttö? - Tyttö. Brasiliasta.
Naiset synnyttävät toisten puolesta. He ovat kuin enkeleitä.
He tuovat elämää, kun kaikki eivät pysty siihen.
Alfredilla oli sijaissynnyttäjä.
Tunsin tietenkin yhteyttä heihin.
Olin auto-onnettomuudessa vuonna 2009.
Minut heitettiin autosta moottoritiellä Pakistanissa.
Selkäni paheni vuosien mittaan.
Kun synnytin Lukasin, se pahensi tilannetta.
Kun harkitsimme toista lasta,
se ei tuntunut edes mahdolliselta.
- Oletko kunnossa? - Olen.
Vietän suurimman osan vapaa-ajastani vahvistaen itseäni tehtävää varten.
- Voi hitto! - Tein sen!
Vain 20 kiloa.
Liikunta on tärkeä osa elämääni.
Sen avulla maadoitan itseni.
Annan itselleni tilaa käsitellä asioita.
Se on ainoa tapa pysyä tässä ammatissa kauemmin kuin pari vuotta.
Tämä on elämääni.
Hänellä on aina tehtävä.
Hän keskittyy vain siihen, mitä hänen pitää tehdä maailmassa.
Hän tekee sen hinnalla millä hyvänsä.
Kun avioiduimme, isämme antoivat kaikille 10 000 dollaria häälahjaksi.
Lyns sanoi isälle ja Brucelle: "En aio mennä naimisiin."
"Haluan kymppitonnin kameravarusteisiin."
Työskentelin 90-luvulla AP:lle,
mutta ulkomaat kiinnostivat.
Muutin Intiaan vuonna 2000.
Aloin tulla tietoiseksi naisten ongelmista.
Ja siitä, että useimmilla naisilla ei ole perusoikeuksia.
Menin Afganistaniin Talibanin vallan aikana.
Tytöt saivat olla koulussa vain noin 12-vuotiaiksi.
Naiset eivät saaneet mennä ulos ilman miehensä lupaa
tai tehdä töitä kodin ulkopuolella.
Monia on pahoinpidelty tai pakotettu avioliittoihin.
Kun aloitin työt Afganistanissa,
en voinut antaa niitä kuvia ilmaiseksi.
Sitten tapahtui WTC-isku.
Juuri kun kaikki uutistoimistot yrittivät selvittää eri tarinoita,
jotka liittyivät tapahtumien jälkimaininkeihin,
Lynsey sai idean.
Hän sanoi haluavansa kertoa jihadin naisista.
Näyttää todellisen kuvan yhteisöstä. Hyvin harva tiesi,
mitä suljettujen ovien takana tapahtui.
Monet valitsevat mustavalkokuvan,
joka sallii vertauskuvallisemman tai runollisemman ilmaisun. Ei hän.
Hyvällä kuvajournalistilla on silmää ja kykyä
ottaa ikimuistoisia kuvia sekä myös löytää niiden taustat.
Länsi-Afganistanissa oli naisia, jotka halusivat tehdä itsemurhan.
He valelivat itsensä bensalla
tai öljyllä ja sytyttivät itsensä. Usein he eivät kuolleet.
Vietin viikon sairaalassa palovammayksikössä.
Katselin naisia toisensa jälkeen. Joskus tyttöjä tuli hiiltyneinä.
Heidät haistaa ennen kuin heidät näkee.
Kaikkia oli pahoinpidelty.
Tajusin, että juuri siksi naiset sytyttävät itsensä tuleen.
Mikä tahansa on parempaa kuin heidän elämänsä.
Se oli todella musertavaa.
"En pysty tähän. En voi sisäistää tätä tuskaa ja hyväksikäyttöä."
Epäoikeudenmukaisuuden tunne oli niin musertava.
Tajusin, että pääsen naisten elämään kamerallani ja raportoimalla.
Lynsey pääsee paikkoihin, joihin miehet eivät ole tervetulleita.
Hän voi kertoa tarinoita, joita miehet eivät voi.
Hän haluaa ottaa karuja kuvia ja näyttää todellisuuden läheltä.
Hän toivoo, että se vaikuttaa.
Mamma Sessay oli synnyttänyt toisen kaksosista kylässä.
Toinen vauva ei tullut ulos.
Hänen piti mennä kanootilla ambulanssiin.
Sillä ajettiin kuoppaisia teitä kuusi tuntia sairaalaan.
Voi luoja.
Hän synnytti lopulta toisen vauvan.
Mitä tämä on? Mistä kaikki veri tulee?
Istukastako?
En tiennyt mitään synnytyksestä.
60/40.
Hän alkoi mennä yhä heikommaksi.
Lopetin kuvaamisen ja kysyin kätilöiltä, missä lääkäri on.
Provinssin ainoa lääkäri on kai leikkauksessa.
Juoksin leikkausosastolle ja sanoin: "Nainen taitaa tehdä kuolemaa."
Elin mukana tilanteessa.
Minun ei pitäisi, mutta näen naisen kuolevan.
Lääkäri mittasi verenpaineen, ja nainen oli kuollut.
Siihen aikaan yli 500 000 naista vuodessa kuoli synnytykseen.
Suurin osa tapauksista oli täysin estettävissä.
Halusin julkaista sen,
jotta se voisi tuoda jonkinlaisen muutoksen.
RASKAUDEN VAARAT: SYNNYTTÄJÄN KUOLEMA
Hei, Alfred.
Sinun pitäisi nukkua.
Kello on vasta puoli seitsemän. Tule.
Ei, kello on puoli seitsemän, Alfred.
Vien sinut huoneeseesi.
- Minulla on nälkä. - Ihan kohta. Tule.
Alfred!
Missä äiti on?
Äiti on töissä, Alfred.
Onko hän alakerrassa?
Hän on toisessa maassa, mutta palaa pian.
- Sano "kippis". - Kippis.
Kippis.
Työmatkan pituus
on aina ollut haaste suhteessamme.
Viikko tai kaksi ei ole paha.
Kun se kestää yli kolme viikkoa, asiat yleensä purkautuvat kotona.
Varovasti, Alfred!
Okei. Okei.
Sisimmässäni haluan vain kuvata.
Se on turhauttavaa. Tunnen usein olevani väärässä paikassa.
Kun palaan, minun pitäisi olla onnellinen.
Tuntuu, että pitäisi olla töissä ja tunnen syyllisyyttä, kun en ole.
Ajatukseni ovat aina toisaalla.
- Hei, Lukas. - Milloin palaat?
Kymmenen päivän päästä.
Tiedän, rakkaani.
Se on kompromissi.
Hän haluaa tehdä kaikkea ja olla myös kotona.
Se ei vain onnistu.
DARIÉNIN KATKOS
Kaikki on viivästynyt.
En ehkä pääse kotiin ennen lauantaita.
Olen surkea vanhempi ja surkea toimittaja.
Joudun aina luopumaan jostain. En pysty. Vaihdan jonkun kanssa.
- Ei, ei. Tämä on... - Mitä?
Alfred kyselee jatkuvasti.
Etkö voi vain olla äiti?
Isä, rakastan sinua.
Alfred taantui yhtäkkiä valtavasti, kasteli sänkynsä ja muuta.
Ukrainaan iskettiin ohjuksilla viikonloppuna...
Lukas näkee toisinaan tv-uutisia Ukrainan ohjusiskuista.
En tiedä, miten voi estää
sellaisen ahdistuksen syntymisen.
Voi luoja.
Varovasti! Varovasti!
Varokaa päätä, katto on matala.
Täällähän voi kuvata?
Kyllä, voitte kuvata.
Tätä tietä.
- Hei. - He iskevät tykistöllä.
Emme ole pukeissa.
Ovatko venäläiset kaupungissa?
Voi luoja. Valitsimme väärän päivän.
Kun työskentelee sota-alueella, asiat ajoitetaan minuutilleen.
Lynsey on tietoinen rajoista,
mutta hän haluaa venyttää niitä,
kunnes meillä molemmilla on epämukava olo.
Lynsey jatkaa ja jatkaa,
kunnes saa tarvitsemansa.
Jessus.
Helvetti.
Vihaan tätä.
Minulta ja Lynseyltä kysytään aina samaa.
"Oletko koukussa adrenaliiniin? Nautitko sodasta?”
Hyvin harvat ovat pystyneet tekemään sitä pitkään tuhoamatta elämäänsä.
Pitää vain katsoa tuloksia.
Eronnut, eronnut, eronnut, salasuhteessa, juo liikaa.
...voimannäyttöä kuin kylmän sodan aikoina.
Sen laajuus koukuttaa.
...Euroopan suurin maasota sitten toisen maailmansodan.
Nämä maat muuttuvat nopeasti.
Ukrainan joukot valtasivat Hersonin tässä kuussa.
Historiaa pikakelauksella.
Vauhti vain kiihtyy.
On huikeaa olla sen keskellä.
Kuin hengittäisi puhdasta happea koko ajan.
Olen eniten läsnä, kun teen töitä.
Tunnen olevani kotona.
Olen inspiroitunut ja innostunut kun teen juttua jostain,
jonka tiedän vaikuttavan historialliseen kuvaan tapahtumista.
Talibanin kaatuminen, Irakin sota,
Korengalin laakso Afganistanissa.
AFGANISTAN 2007
Pyysimme päästä Korengalin laaksoon,
johon Yhdysvallat pudotti eniten pommeja koko maassa.
Pentagon ei päästänyt naissotilaita etulinjaan,
mutta se ei koskenut toimittajia.
Joukkueiden piti partioida päivittäin.
Aseiden sijaan Lynseyllä oli kameroita ja linssejä joka puolella.
Paluumatkalla heitä kohti ammuttiin lähes aina.
Huonokuntoisina he saattaisivat meidät vaaraan.
Mutta nuo kaksi naista ovat kovia mimmejä.
He ansaitsivat luottamuksemme hyvin nopeasti.
Vietimme heidän kanssaan noin kaksi kuukautta.
Kävimme useita keskusteluja.
He puhuivat elämästään ja siitä, mitä tekisivät kotiuduttuaan.
Rock Avalanche oli vaativin operaatio, jossa he molemmat olivat mukana.
Ideana oli hypätä helikoptereista keskellä yötä
Talibanin alueen keskelle.
Oletettiin talibanien tulittavan, jolloin USA:n armeija voisi vastata.
Se paljastaisi heidän sijaintinsa.
Yksi voisi mennä lännestä itään. Loppu.
Loppu.
Tim Hetherington oli yhdessä joukkueessa.
Lynsey ja Elizabeth olivat kanssani.
Tiesimme, että jotain oli tulossa. Emme vain tienneet, milloin ja mistä.
Puut estivät näkemästä vihollista.
Kuin olisi taistellut aaveita vastaan.
En sanoisi, että Lynsey aneli, mutta hän oli hyvin sinnikäs.
Hän haluaa olla siellä, missä taistelu voi syttyä.
Melkein heti kun Lynsey meni sinne, laaksossa alkoi tapahtua.
Se oli tosi kaoottista.
Luoteja oli kaikkialla. Hyökkäys tuli kolmelta suunnalta.
Kolme ihmistä oli maassa.
Sitten näin heidän tulevan pois ruumispussia kantaen.
Aloin itkeä, lopetin ja kysyin: “Sopiiko tämä?"
"Voinko ottaa kuvan?” Hän sanoi: “Toki.”
Sotilailta vaaditaan paljon hyvin nuorella iällä.
Hän varmaan kysyy samoin kuin minä joka ilta: "Mitä teen täällä?"
Kansamme on ymmärrettävä sodan hinta.
Lynseyn ja hänen kollegoidensa työ on ensiarvoisen tärkeää.
Se on enemmän kuin ammatti, se on velvollisuus tai kutsumus.
Sota on aina niin kaukaista, koska kuvaaminen on kielletty.
Arkkujen kuvaaminen on kiellettyä.
Hintaa, jonka tuhannet perheet ovat maksaneet, ei dokumentoida.
Meitä joko sensuroidaan,
emme ole paikalla tai emme saa julkaisulupaa.
Minusta sotaa ei pidä sensuroida.
Kun päätämme hyökätä maahan,
ihmisten on ymmärrettävä seuraukset.
UKRAINA MARRASKUU 2022
Heidät tuotiin tänne.
Naisia ja miehiä pidettiin täällä.
Heidän käskettiin muuttaa poliittisia näkemyksiään
ja lakata arvostelemasta Venäjää.
Otimme näytteitä DNA-analyysia varten.
He käyttivät kaasunaamaria.
Nuijia, putkia...
Huuto oli jatkuvaa.
Kuulustelut olivat jatkuvia.
He laskivat päiviä.
Uutisointi tarjoaa kansainväliselle yhteisölle
todisteita siitä, miten venäläiset kohtelivat ja tappoivat ihmisiä.
Kaivoitko perheesi ylös itse?
Sotilas auttoi minua.
Vuorottelimme.
Olemme rekisteröineet yli 5 000 sotarikosta.
SOTARIKOSOIKEUDEN SYYTTÄJÄ
Miltä sinusta tuntuu nyt? Uskoitko olevasi yhä täällä?
Ensimmäisinä päivinä
toivoin, että sota loppuu ehkä muutamassa kuukaudessa.
Nyt ymmärrän, että se voi kestää vuosia.
Ensimmäiset pari viikkoa en tiennyt, kuka olen.
Se oli kamalaa, koska tiedän olevani opettaja.
Olen Julia. Olen ystävä ja tytär.
Mitä pitäisi sanoa? Kunnes näemme taas.
Toivotatte turvallista kotiinpaluuta.
Jos Luoja suo!
Mahdollisimman pian.
Rukoilen joka päivä.
Näytän hänelle rukouskirjani.
Ja kauhean kuvani?
Ei, olet söpö! Olit niin pieni!
Minullakin oli tuossa iässä iso naama.
Nyt tiedän, kuka olen.
Minulla on uusia ystäviä ja uusi perhe.
Taidan olla eri ihminen.
Olen eri ihminen kuin ennen hyökkäystä.
Jos keskittyy tuskaan, tulee hulluksi.
Se on vain torjuttava.
Olen tehnyt monia vaikeita juttuja.
Mietin, missä se kaikki asuu päässäni ja sydämessäni.
Tiedän, että se on siellä.
Puhun siitä huolettomasti,
mutta sitä on vaikea katsoa.
Se on erikoinen tapa elää.
Lynsey esimerkiksi näkee
paljon tuskaa usein, joka päivä.
Täytyy ehdollistaa itsensä laittamaan sen laatikkoon ja kääntämään avainta.
- Pitäisikö Lukasin syödä tämä? - Ei!
Äiti ihastuu illalliseen, Alfred.
Ei näytä hyvältä.
Nyt!
- Odotatko hänen näkemistään? - Jep.
Paljonko?
- Enemmän. - Enemmän kuin mitä?
Mitä vain. Hän on työntekijä.
Valokuvaaja ja työntekijä.
- Kuka tuo on? - Äiti.
Tiesitkö sinä? Tiesitkö, että olin tulossa?
Voi, rakkaani!
Äiti! Äiti!
Oletko innoissasi, Alfred?
Hänestä tuli äkkiä supersankari.
- Onko hän ollut koko ajan tällainen? - Hän on vain innoissaan.
Ei!
Varo silmääni.
- Miten äiti pärjäisi ilman silmiä? - Et olisi mitään.
Aivan.
Lukas.
- Hei, äiti. - Hei!
Hei, rakkaani.
Kaipasin sinua niin paljon.
Äiti!
Tämä on paras päivä ikinä!
- Toivon, että minulla on aina sinut. - Kotonako?
- Et lähtisi koskaan pois. - Tiedän, mutta äidillä on töitä.
Sinun ei tarvitse enää koskaan mennä töihin.
Niinkö? Minun on pakko, rakkaani.
- Viimeinen kerta. - Mennä töihin?
Niin.
Miten olisi yksi päivä?
Yksi päivä ei ihan onnistu, mutta...
Miten olisi kolme päivää?
Kolme. Yksi, kaksi, kolme ja sitten tulet takaisin.
- Sittenkö tulen takaisin? - Niin.
Riippuu siitä, minne menen.
Jotkut paikat ovat tosi kaukana.
Joskus kestää kolme päivää edes päästä sinne, minne menen.
Ymmärrätkö?
Mitä jos menisit lähimpään paikkaan?
Työskentelisin Lontoossa?
- Niin. - En voi tehdä sitä.
Hän tarvitsee rauhoittavia.
En tajua, miten kukaan kestää häntä jatkuvasti.
Hän on niin energinen.
Hän tarvitsee muutosta, rauhallisemman ympäristön.
Niin.
Puhuimme syvällisesti Ukrainan uutisoinnin tärkeydestä.
Suostuin siihen. Minusta oli hyvä idea, että hän tekee sen.
En uskonut sen jatkuvan näin kauan. Sanotaan vaikka niin.
Suurin vaara, jota meidän on varottava
on se, että alamme elää täysin erillisiä elämiä.
Paul, en voi... Niin on käynyt ennenkin.
Hän sulkeutui, ja meillä oli vaikeaa.
Aloimme käydä pariterapiassa ja työstimme sitä paljon.
Phoebe, rakastan sinua, mutta työni on elämäni.
Sanoin: "Työsikö? Miten voit sanoa noin?"
Sitten sanot: "Tiedän, se repii minut kappaleiksi."
Kuulostaa meidän keskustelultamme.
Lukas, mitä teet huomenna koulun jälkeen?
Haluatko taas silosimppua lauantain illalliselle?
Mitä nyt? Miksi kouristelet?
Miten kutiat noin helposti?
Alfred puhuu koko ajan, kun olet tulossa.
Hei, pikku mussukka.
Hän ymmärtää nyt aikaa ja on kiintynyt sinuun, kumma kyllä.
Täytitkö kymmenen, kun olin poissa?
Kuinka vanha olet nyt?
Et vielä.
Sanotko kaikille, että olet viisi?
Olet melkein viisi.
- En voi päättää kaikesta. - Tiedän.
Mutta en aio tehdä toista neljän - kuuden viikon vuoroa.
En juuri nyt.
Heti häiden jälkeen hän tahtoi perustaa perheen.
Sanoin: "Ei käy."
Hän ei olisi suostunut ilman painostustani.
Olen aina kuvitellut saavani perheen,
koska vartuin rakastavassa perheessä.
Mutta ei heti tänään.
Olin urani huipulla.
En tuntenut naisvalokuvaajia, joilla olisi lapsia.
En osannut kuvitella, miltä elämäni näyttäisi.
Paul oli hyvin vakavissaan.
Söimme illallista, ja hän sanoi: "Tiedät, että haluan perheen."
En ymmärtänyt, miten vaikeaa se on, etenkin hänen työssään.
Miehen on helppo saada lapsi. Ei tarvitse mennä minnekään,
eikä siinä ole ongelmaa. Minäkin taisin ajatella niin.
Sanoin, että meidän pitäisi olla naimisissa ainakin vuosi.
Sovimme, että 1. tammikuuta 2011 lopettaisin ehkäisyn käytön.
Tein niin, mutta en mennyt kotiin.
Menin Etelä-Sudaniin, Irakiin,
ja sitten alkoi arabikevät.
Hallituksen korruptiota, poliittista sortoa vastaan...
Mieltä osoitetaan myös Jemenissä ja Algeriassa.
Se leviää nyt koko alueelle, erityisesti Libyaan,
jossa Muammar Gaddafin hallinto on alueen tukahduttavimpia.
Olin kuvannut Lähi-idässä ja Pohjois-Afrikassa vuosia.
Halusin mennä Libyaan.
Oli helmikuun loppu vuonna 2011.
Olin Bengasissa ja kuvasin kapinallishallintoa,
jonka Itä-Libyan nuoret perustivat.
Etenimme ensimmäisen vapaaehtoisryhmän kanssa.
Gaddafin armeijalla oli enemmän aseita, teknologiaa
ja koulutettuja taistelijoita.
Kuulen lentokoneen.
Piilopaikkoja ei ollut.
Maasto oli täysin tasainen, ja pommi putosi viereemme.
Jokainen päivä oli pelottava.
Olin ollut kaksi viikkoa etulinjassa, jota pommitettiin joka päivä.
Soitin päällikölleni, että minun on päästävä pois. Hän sanoi: "Selvä."
Tiimiin kuuluivat Anthony Shadid, Steve Farrell ja Tyler Hicks.
Tyler Hicks on yksi kuuluisimmista
ja rohkeimmista sotakuvaajista.
Vartuin Tyler Hicksin kanssa.
Olen tuntenut hänet 13-vuotiaasta.
Olen freelancer, Tyler on vakituinen, New York Timesin päävalokuvaaja.
Päällikkö sanoi hänelle: "Sinun pitäisi jäädä."
Päätin jäädä Tylerin luo. En jätä Tyleria yksin.
Jostain syystä sain sinä päivänä kamalan ennakkoaavistuksen.
Etulinjassa alkoi olla kuumat paikat.
Tykistöammuksia sateli suoraan asemaamme.
Kuljettajamme Mohamed alkoi saada puheluita veljeltään.
"Gaddafin joukot ovat kaupungissa. Teidän on lähdettävä."
Gaddafi toisteli sotilailleen:
"Toimittajat ovat vakoojia. Teloittakaa heidät."
He levittävät valheita radiossa ja televisiossa.
Olemme toimittajia ja laittomasti maassa.
Olen paniikissa, mutta en sano mitään, koska olen ainoa nainen.
Mohamed alkoi huutaa: "Meidän on häivyttävä täältä."
Kun pääsimme päätielle, näin kaukana
pieniä sotilashahmoja ja sanoin: "Gaddafin joukot ovat edessä."
Tarkastuspisteellä Gaddafin miehet osoittivat aseillaan ja huusivat:
"Ulos autosta, pysäytä auto."
Mohamed pysäytti, avasi oven,
nosti kätensä ja sanoi: "Sahafi."
Toimittajia.
Gaddafin miehiä on kaikkialla.
Tuijotin aseen piippuun. Katsoin oikealle ja näin Tylerin,
Anthonyn ja Steven anelevan armoa.
Nuori kuljettaja Mohamed teloitettiin.
Johdin Reutersin operaatiota Intiassa, Delhissä.
Sain puhelun muistaakseni illalla.
Tylerin tyttöystävä Nikki kysyi:
"Oletko kuullut Lynseystä tai Tylerista?" Sanoin: "En."
Olin kotona,
mutta olin menossa äitini luo ja tarkistin vastaajani.
New York Timesin toimitusjohtaja pyysi minua soittamaan hänelle.
Soitin, ja hän sanoi:
"Rouva Addario, meillä on surullisia uutisia."
Pudotin puhelimen.
Pyysin työntekijääni puhumaan New York Timesille,
koska en voinut puhua heille ja palata sitten töihin.
Asiakas sanoi minulle: "Lopeta. Kaikki on kunnossa. Mene kotiin."
"Hiustenleikkuulla ei ole kiire." Sanoin: "Minun on tehtävä tämä."
Oikean jalkani varpaat ovat pysyvästi käpristyneet,
koska painoin jalkaani maahan.
Ei tietoa toimittajista. Lynsey Addario on yksi kadonneista.
Haastattelen hänen puolisoaan.
Pyydän Muammar Gaddafia ja hänen poikaansa etsimään heidät
ja tuomaan vaimoni Lynseyn kotiin.
Se ei ollut ensimmäinen sieppaus, ja moni muu oli kuollut.
En pystynyt nukkumaan.
Sinun on palattava kotiin, koska meidän on saatava lapsia.
Olen yrittänyt...
Kun Paul vetosi televisiossa,
en ollut edes itkenyt ennen sitä.
Kun näin Paulin kasvot
ja kuulin hänen sanansa, purskahdin itkuun.
En tiennyt, oliko hän kuollut, elossa vai raiskattu.
Se oli elämäni kauheinta aikaa.
Ensimmäiset kolme päivää he olivat väkivaltaisia.
Silmämme peitettiin ja meidät sidottiin.
Tyler, Anthony ja Steve hakattiin.
Yksi mies hyväili kasvojani ja toisteli jotain sanoja.
Kysyin Anthonylta, mitä hän sanoo. "Kuolet tänä iltana."
Ajoimme tuntikausia pitkin etulinjaa
Gaddafille uskollisten vihamielisten kylien läpi.
Kun hidastimme tarkastuspisteillä,
väkijoukko yritti vetää meidät ulos autosta ja hakata meidät.
Vieressäni oli sotilas, joka kosketteli minua kaikkialle.
Ensimmäinen ajatukseni oli: "En halua kokea raiskausta."
New York Times sanoo olleensa yhteydessä toimittajiinsa
viimeksi tiistaiaamuna.
Emme tienneet, olivatko he elossa vai kuolleita.
Valvoin koko ajan.
Puhuin kontakteilleni, Turkin presidentille ja pääministerille.
Selvittääkseni, ovatko he elossa ja saadakseni heidät ulos.
Meidät tuotiin huoneeseen ja istutettiin matolle.
He ottivat siteet silmiltämme ja katsoimme toisiamme.
Mies sanoi: "Olette nyt turvassa."
"Emme lyö teitä enää." Kaikki vain itkivät.
Kaikki olivat täysin tolaltaan.
Yksi Libyan virkamiehistä antoi minulle puhelimensa.
Laitoin sen korvalleni, ja siellä oli Paul.
Hän sanoi: "Teidät vapautetaan."
"Tavataan Tunisiassa."
PIAN TAPAAN TAAS RAKKAANI!
Neljä New York Timesin toimittajaa vapautettiin kuuden päivän jälkeen.
Lynsey oli hermoraunio. Me kaikki olimme.
Hän itki paljon ja oli tunteellinen.
Olet pelännyt henkesi puolesta tehdessäsi toimittajantyötäsi.
Raiskattiinko sinut?
- Minua kähmittiin toistuvasti. - Kuinka usein?
Joka kerta, kun meidät siirrettiin uusien miesten käsiin.
Hän on avoin tapahtuneesta. Se auttoi paljon.
Puhuimme ajatuksistasi
ja vaikutuksesta, jonka teet koskettavilla kuvillasi.
Kerrot maailmalle vaaroista, joita kokevat etenkin naiset.
Onko se sen arvoista?
Vaikea kysymys.
Kun silmäni sidottiin ja minua lyötiin kasvoihin,
mietin: "Miksi teen tätä?"
"Kuka välittää Libyasta? Miksi välitän Libyasta?"
Kysyn tätä itseltäni toistuvasti.
Teen sitä, koska uskon siihen, mutta onko se henkeni arvoista?
Voinko tehdä näin rakkailleni?
Se on vaikea kysymys.
Siinä kesti hetken.
Maailmassa on hyvin vähän ihmisiä,
jotka ymmärtävät, miten elämme ja miksi teemme, mitä teemme.
Kaksi toimittajaa menetti henkensä työssään.
He kuolivat eilen Libyassa.
Chris Hondros ja Tim Hetherington...
Tim Hetherington oli Korengalissa ja Chris Hondrosin olen tuntenut aina.
Timin ja Chrisin kuolema järkytti enemmän kuin oma sieppauksemme.
En käsittänyt, miksi me selvisimme ja he eivät.
Olin täysin kyllästynyt kaikkeen.
Olen saanut tarpeekseni.
Riittää jo kuolema.
Minun piti ottaa etäisyyttä ja päästä tasapainoon,
selvittää, miten paljon kestäisin
ja paljonko perheeni kestäisi.
Eräänä päivänä sain puhelun.
"Olen Merck-lääkeyhtiön johtokunnan jäsen."
"Halusin puhua Mamma Sessaysta."
"Kun juttu julkaistiin, vein kopion jokaisen johtokunnan jäsenen eteen."
"Päätimme antaa 500 miljoonaa dollaria äitiyskuolleisuuden vastustamiseen."
Lääkärit ilman rajoja oli myös nähnyt tarinan.
He käynnistivät ambulanssiohjelman Bon alueella.
Pelkästään sillä alueella äitiyskuolleisuus laski 60 prosenttia.
Minulle se oli tärkeä hetki.
Näen monien naisten ja monien ihmisten kuolevan.
Tuntui, että siitä seurasi jotain, joka voisi ehkä auttaa ihmisiä.
Siihen ei totu koskaan, että sisko on sotakuvaaja.
- Sitä ei saa miettiä liikaa... - Muuten ei voi toimia.
- Mitä järkeä siinä on? - Aivan.
Onko tuo lihalle vai kanalle?
Kippis!
Hän tietää, että olen huolissani.
Kysyin: "Et kai aio palata?"
"Kyllä. Ehkä elokuussa."
Keskustelu päättyi siihen.
Mitä voisin tehdä? Kieltää menemästä?
Taas Logginsia.
Itketkö sinä?
Traumaperäinen stressi iskee.
Näin käy aina silloin tällöin.
Kun sitä vähiten odottaa, hän murtuu.
Laulamme kuin Kenny Loggins.
No niin. Tuo latisti tunnelmaa.
Tiedän.
Miten koulussa meni?
- Hyvin. - Niinkö?
Niin.
Soittaako herra Bullard meille?
- Pollard. - Eikö Payson Bullard?
- Niin. - Näetkö? Tiedän jotain.
Se on yksi harvoista kouluasioista.
- Lukas, puolusta minua. - Tiedät sentään, missä koulu on.
Tiedän, missä koulu on. Olen aina tiennyt.
En tiedä, missä luokat ovat, mutta tiedän koulun.
Äiti katselee töissä vain Netflixiä.
Kiitos, Lukas.
- Teen kovasti töitä. - Hän on paljon puhelimessa.
Mikset vastaa, kun soitan?
Ukrainassa ollessani kirjoitit vain, kun pyysit laittamaan rahaa tilillesi.
Sitten kysyn, miten voit. Kaipaatko minua? Rakastan sinua.
Et vastaa mitään.
Lukas sanoi: "En halua, että lähdet. Pitääkö sinun palata Ukrainaan?"
Lukas harvoin ilmaisee mitään. Jos hän kysyy sitä, se painaa häntä.
Moni ihmettelee, miten voin äitinä mennä sotaan.
On jotain meitä suurempaa, ja se ottaa vallan.
Ensin sitä haluaa kokeilla.
Siihen ryhtyy ja siitä tulee tehtävä. Sitten siitä tulee koko elämä.
Siitä alkaa tuntea vastuuta.
...869 kuollutta kahdeksassa vuodessa...
...taistelukenttä yli 20 vuotta...
Yli 10 000 ihmistä on kuollut Jemenissä.
- Kaksi miljoonaa siirretty... - Miljoonat nääntymässä...
Kaikki unohdetun sodan uhreja.
Ihmiset tapaavat siirtyä eteenpäin.
Työni on saada ihmiset kuuntelemaan.
Olin omistanut suuren osan urastani Afganistanille.
Olin jälleen maassa, kun talibanit olivat palanneet,
ja se oli taas unohdettu.
Kaikki asiat, joista olin puhunut.
Mikä hänen nimensä on?
Ohjelmat, rahoitus ja koulutus.
Ne vietiin yhdessä yössä.
Hamasin brutaalin terrori-iskun jälkeen
Israel kiihdyttää maasotaa Gazassa.
Humanitaarinen kriisi pahenee. Heitä on 1,1 miljoonaa...
Olen kuvannut sotaa yli 20 vuotta
enkä voi uskoa, mitä näemme juuri nyt.
Ulkomaiselta lehdistöltä on lähes täysin estetty pääsy Gazaan.
Joskus tunnen itseni avuttomaksi.
Jatkan vain kuvaamista ja etenen.
Minun on vakuutettava itselleni, että se on sen arvoista.
En voisi jatkaa tätä työtä, jos en uskoisi siihen.
Uskon myös sen olevan sen arvoista, mitä se vaatii läheisiltäni.
Täällä on aika rähjäistä.
Odota.
Se on kuvaus! Katso!
- Seis! Seis! - Uskomatonta.
Sano: "Kunnia Ukrainalle!"
Katsokaa, mihin astutte.
Morsian ja sulhanen, tulkaa vihkisaliin.
Otamme tämän askeleen rohkeasti ja yhdessä.
Julistan teidät virallisesti mieheksi ja vaimoksi.
Käännös: Tea Calpe