Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
FEM DAGE FØR RUSLANDS INVASION
Hvad med, at vi gemmer os bag den væg? Ned!
Er den låst?
Dette er Lynsey Addario i landsbyen Novoluhanske.
Vi bliver beskudt.
Hvorfor står kvinden der bare?
Er de udgående eller indkommende?
- De var indkommende. - Indkommende.
Javel.
Du godeste, er de skøre?
Er hun ikke bekymret for sit barn?
Kom, kom, kom.
- Hvor er frontlinjen? Hvor jeg er? - Den vej.
Det er nok ikke det bedste sted, vel?
Pis.
Hvor er beskyttelsesrummet? Kan du vise os, hvor der er en kælder?
- Hvad? - Hvor kan vi gemme os?
Gemme jer?
Hvorfor prøver I ikke at leve som os i stedet for at gemme jer?
Det er sådan, vi lever hele tiden.
Hvor kan vi gemme os? Er det langt væk?
Gå derned.
Tak!
- Vil hun ikke blive hernede? - Vær ikke bange!
- Forstår du det? - Kom nu.
- Må jeg tage et foto? - Må vi tage et foto af dig?
- Hold nu op! - Hvad hedder hun?
- Hvad hedder du? - Liuba!
Vi vågnede i morges til en krig i Europa.
De første mål angribes med hold
og ballistiske missiler i og omkring Kyiv, hovedstaden.
KYIV BEFOLKNING: 2,9 MILLIONER
Du godeste.
For fanden. Jeg er træt af det.
De damer, lad os gå ned i kælderen.
- Det er en dreng. - Hvad hedder han?
- Vi kan ikke beslutte os. - Det er en dreng. Intet navn endnu.
Bygningen ved siden af mit hus.
For første gang i mit liv ved jeg ikke, hvad jeg skal gøre.
Det er skørt.
Hæder til Ukraine!
Hæder til nationen!
Og du er lærer?
- Er du bange? - Selvfølgelig.
Jeg vil bare bo i vores land.
Lynsey, hvor er du lige nu?
Jeg er i Kyiv. Det begynder at blive anspændt.
Du er midt i byen, og den er et mål. Hvorfor bliver du der?
For når man gør det her,
tror jeg, vi har lært, at man vil være der,
hvor alle journalisterne er samlet.
Det er det, vi har... Der findes ikke et sikkert sted.
New York Times spurgte: "Hvis der er krig i Ukraine,
vil du så dække den?"
Jeg greb chancen.
Jeg tænkte ikke over det, for jeg vidste, det var et historisk øjeblik.
- Har du nogensinde holdt et våben? - Nej.
Der er en hel undergrundsoperation. Bogstaveligt talt i bunkeren.
Hvad sagde han?
Han siger, at luftangrebet er slut.
Godt. Lad os skynde os.
Jeg begyndte at arbejde med Andriy Dubchak, før krigen brød ud.
I Ukraine er han en meget kendt fotograf og videograf.
Hvad hedder våbnet?
Han er min makker.
Lad mig se.
Vi har noget tørkost.
Småkager, for hver gang jeg køber ind, køber jeg småkager.
En sovemåtte, hvis man ender i en bunker.
Vi har vand, hvis de slukker for det. Så kan vi skylle ud i toilettet.
Eller vi kan tage et bad med det.
Er der godt nyt? Dårligt nyt?
Der er røg, meget røg. Se.
- Meget røg, ja. - Men vi kan ikke se det.
Kan du lige orientere mig?
- De er herovre. - Ja.
Det er frontlinjen derovre.
Man kan høre skuddene, og det lyder som panserværnsvåben.
- Det kan være starten på angrebet. - Ja.
- Jeg foreslår, at vi rykker. Kom så. - Kom så.
IRPIN-BROEN, KYIV
Kom så. Missilerne kommer snart.
- Hurtigere, tak. - De lod manden gå lige foran.
De kan ikke lide at se kvinder her.
Jeg bliver smidt ud. Du kan gå, hvorhen du vil.
Sådan er det bare altid.
- Lige her, mindre udsat. - Ja.
Lad os gå lidt hurtigere!
- Sigter de på de civile? - Ja.
Vi sagde færrest mulige ting, så I kunne løbe! Hurtigt!
Pis!
Hvor landede den?
Lige ved siden af dem.
Hvad sagde du, der skete med børnene i går?
Det var slemt.
De evakuerede 200 børn, fredelige civile...
Pis!
Pis, pis, pis.
Pis!
Pis.
Bløder jeg? Bløder jeg?
- Nej. - Godt så.
- Bliv der! - Fint nok.
Kom så, læge!
Læge!
Pis, det er et menneske.
Pas på, de er meget følsomme.
For fanden da!
- Vis respekt! - Pis!
De dræber civile. Jeg hader de svin!
Lynsey, gå!
Ned!
Risikoen for optrapning og blodsudgydelse stiger...
Jeg bad min redaktør om at udgive billedet,
fordi jeg så en civil evakueringsrute blive angrebet med vilje.
Det er en krigsforbrydelse.
Men ingen af os vidste, hvem menneskerne på billederne var.
Hvad nu, hvis et familiemedlem finder ud af det på grund af ens foto?
Præsident Putin talte...
De måtte beslutte, om de ville løbe risikoen.
Hvad angår militære taktikker,
gør de alt, hvad de kan, for at undgå civile tab i ukrainske byer.
Jeg beviste, at det var på nøjagtig det tidspunkt, da Putin sagde,
at han ikke gik efter civile.
Jeg sagde: "Jeg var der under angrebet. Det var med vilje."
Fint nok.
Det foto endte med at åbne øjnene på mange mennesker i verden
for konsekvenserne af Putins indmarch i et suverænt land
og beskydning af en civil befolkning.
Vladimir Putin har benægtet, at hans styrker går efter civile,
men søndag så verden sandheden med egne øjne.
Dette billede kom på forsiden af New York Times i dag.
Det er det usminkede billede af krig.
Et foto illustrerer konfliktens omkostninger.
Fotoet blev taget af Pulitzer-vinderen Lynsey Addario.
Det er blevet et af krigens afgørende billeder.
Det blev brugt i en tale i Senatet af Dick Durbin.
Jeg har dækket mange krige, men det var første gang,
der var sådan en dyb og udbredt reaktion på et af mine billeder.
Familien havde brug for en stemme. Billederne siger tusind ord.
TRE DAGE SENERE SERHIY PEREBYINIS, ÆGTEMAND OG FAR
Det første foto dukkede op på Twitter med slørede ansigter,
men jeg genkendte børnene ud fra deres tøj.
Jeg kan huske, at hun havde den her på.
Du godeste.
Hvis vi havde kunnet spørge dig,
om vi måtte bruge dette billede på forsiden af avisen.
Ja.
Hele verden skal vide, hvad der foregår her.
DEN UKRAINSK-POLSKE-GRÆNSE
- Vi stopper ved tankstationen, ikke? - Jo.
- Du kan drikke kaffe, hvis du vil. - Godt.
Vi skal til Balice, til lufthavnen, ikke? Eller til hotellet?
Til Krakow Lufthavn.
Jeg skal nå min søns koncert i aften.
Super!
- Hvordan har din dag været? - Fin.
Godt. Nyder du det gode vejr?
- Nej, jeg er lige landet. - Er du? Hvorfra?
- Ukraine. - Virkelig?
- Velkommen til London. - Tak.
Så civiliseret.
Hvordan går det derovre? Det ved jeg selvfølgelig godt.
Ja, det er hårdt.
Hej.
Måske skulle jeg tage et hurtigt bad?
- Hvornår skal vi gå? - Jeg har taget på, mens du var væk.
- Nej. - Jo. Det var for stressende.
Har du drukket?
- Nogen har drukket. - Jeg har ikke spist ordentligt.
- Jeg har trænet, men... - Det er sjovt.
Ja, så jeg skal på kur.
Du kan prøve den ukrainske kur, hvis du vil.
- Ja. - Det kaldes stress.
Du kom tilbage.
I live. Det var en bedrift.
Der er han.
Hvad er der på mit knæ?
Kom så.
Hej!
Hej, min elskede.
Hej.
Du godeste. Du har aldrig krammet mig sådan!
Hej!
Det var en god optræden, Lukas. Hvordan kan du huske alt det?
I morges forlod jeg Ukraine, kørte til Polen, fløj til London,
tog et tog fra Gatwick og kom til tiden til din optræden.
Du godeste! Du godeste!
Du godeste!
- Du falder ned, ikke op. - Fald op! Fald op!
Lynsey, du kan måske læse godnathistorien først.
- Tag den! - Du er tilbage.
Tag den!
Du fik kun fem uger... Fem uger, ingen nåde.
Jeg gider ikke læse godnathistorier.
- Nej, bare en kort en. - Paul...
Alfred? Skal mor læse en godnathistorie?
Ja.
Sikke noget møg.
Hun boede med sin onde stedmor og sine to fjollede stedsøstre.
Askepot gjorde alt for sin dovne familie.
Ja. Det er meget bedre.
Hvornår var Lukas sidst i bad?
- Godt spørgsmål. - Pis.
- Han var i bad... - Helt ærligt, Paul.
- Han har brug for et. - Ja, det er fem dage siden.
Det var søndag, ikke?
Du godeste.
Skal vi gå i skole i morgen?
- Ja. - Virkelig?
Du må virkelig have savnet mig.
Er det Lukas eller Alfred?
Lukas.
Hvornår går han i seng?
Klokken 8.15 eller 8.30.
Hvad skal du gøre for at putte ham for tiden?
Har du glemt det?
Ja, jeg har glemt det.
I seng.
Vi ser først Modern Family.
- Nu? - Ja!
- Hent far. - Okay.
- Ikke med din iPad. - Det ved jeg.
Du godeste. Børn er besværligere end krig!
Du godeste!
Jeg har alle forsiderne her. Og den der.
- Den kan jeg lide. - Det er den anden.
Og den her er rigtig god.
Den her, selvfølgelig.
Videoen, hvor de var under morterangreb...
Hun fortalte mig ikke om det, og jeg så det på Twitter først,
og hun sagde: "Pis. Ja. Jeg troede ikke, du ville se det."
Det var stressende, men tænker man på det konstant,
driver det en til vanvid, så det gør jeg ikke.
- Jeg ville have brugt det andet foto. - Ja.
Jeg var journalist og ledte Reuters-bureauet.
Hvis vi begge skulle lave 24 timers nyheder...
Det er svært. Der er meget få, hvor begge er journalister
og har en familie, og det er end ikke, når man er i farezonen.
Nyhedscyklussen er bare umulig.
Du godeste. Jeg er så træt.
Hun skulle ikke ændre sig og være en, hun ikke er.
- Hej, mor. Sig hej til Paul. - Hej Camille! Hvordan går det?
- Er du en glad dreng? - Ja, det er godt at have hende her.
- Nu skal jeg ikke stå op klokken 5.20. - Det ved jeg.
Det er derfor, han er glad.
Da jeg først mødte ham,
tænkte jeg: "Hvem er den arrogante fyr?" Ikke?
Hun var en højrøstet amerikaner.
Men vi blev rigtig gode venner.
De har helt forskellige baggrunde.
Lynsey blev opfostret af frisører.
Paul kommer fra en rig familie.
Hans far er greve, og han er greve eller sådan noget.
Jeg havde en privilegeret opvækst. Min far voksede op i Frankrig.
Som barn boede han i et stort marmorslot uden for Monaco,
hvor vi havde en privat zoo.
At være i et forhold var noget, jeg altid romantiserede,
men mit arbejde er altopslugende for mig.
Det kan de fleste ikke klare.
Jeg forventede aldrig at finde en som Paul.
Jeg styrede mine hold, skrev og lavede nyheder.
Jeg sagde: "Jeg tager til Afghanistan i en måned." Og han sagde: "Okay."
Jeg vidste, det var ham.
Hun sendte en masse-e-mail til en gruppe kvinder: "Jeg er gravid."
Den næste e-mail var kun til mig: "Jeg vil stadig lave den historie!"
Det er typisk Lynsey.
- Du har et barn på ti uger. - Ja.
- Bliver du ved med det her? - Spørger du mænd om det?
Det er et spørgsmål, jeg nok har fået 300 gange de sidste ti uger.
Barnet er ti uger gammelt.
Jeg begyndte at arbejde tre måneder efter fødslen,
men man holdt op med at tilbyde mig store historier.
Nogle redaktører gav mig opgaver.
Historier, der var blødere og mindre politiske.
Men jeg er konfliktfotograf.
Jeg gør det, fordi jeg vil have indflydelse og påvirke politik.
At tage det fra mig blev som en identitetskrise.
Jeg begyndte at tvivle på alt ved mig selv og min karriere.
I 2018 spurgte jeg redaktøren, om jeg måtte dække Mosul.
Han sagde: "Nej, du er en mor nu."
Jeg sagde: "Hvis jeg er problemet,
giver jeg dig en liste over ti kvinder,
du skal hyre til New York Times."
Han lænede sig tilbage med sin whisky. Jeg glemmer det aldrig. Han sagde:
"Jeg har arbejdet for New York Times i syv år,
og der er ingen kvinder i verden, der er gode nok til New York Times."
Narrativen i dag er, at professionen har været domineret af mænd.
Men kvinder har fotograferet krig, siden krigsfotograferings begyndelse.
Man bliver undervurderet.
Antagelsen er, at en kvindelig fotograf er mindre udrustet til
at dække konflikter og historier med høj risiko.
Vi stræber efter, at journalismens visuelle forfattere
så vidt muligt afspejler den verden, vi prøver at dække.
Det betyder, at man har brug for den bredeste repræsentation.
Kameraer er i hænderne på flere end nogensinde før.
Det ændrer de billeder, vi ser, og de historier, vi ser.
Der sker så meget i krig, som ingen skulle have set.
I krigen i Irak var jeg vidne til al den brutalitet.
Jeg indså vigtigheden af journalistik.
Det var øjeblikket, da jeg tænkte: "Dette betyder alt for mig."
Jeg vidste, jeg aldrig ville lave andet.
Hun er god til det, hun laver. Det betyder i bund og grund,
at man kommer disse forfærdelige steder,
hvor de fleste aldrig ville tage hen.
Man bevæger sig ind og fanger det menneskelige drama på et sekund,
og så bevæger man sig ud, og det er hun god til.
Beviset på det er hendes billeder, og at hun stadig er i live.
Vi var i Irak, da krigen var på sit værste.
Amerikanerne kom, og landet gik i opløsning i anarki,
og vi var midt i det.
Folk havde ikke elektricitet og havde ikke propan til madlavning
eller hæve penge i banken.
Kaos, protesterne... Det var begyndelsen på oprøret.
Jeg vil lave en razzia-historie, sådan her...
Vi boede alle sammen i et hus. New York Times.
Der var fem journalister og et par fotografer.
Jeg tror, vi havde 45 bevæbnede mænd, der beskyttede stedet.
Vi havde pansrede mure, båndfødet maskingeværer.
Det var som en fæstning.
Øjenvidner siger, at skytter skød og dræbte mindst fire udlændinge derinde,
men ofrene var iført civilt tøj og skudsikre veste,
ofte brugt af udenlandske entreprenører, medierne...
Før invasionen af Irak var der en uskreven regel om,
at man ikke dræbte amerikanske journalister.
Helt anderledes her.
Vi var mål.
De kom efter os.
Lynsey og en anden journalist, Jeffrey, hoppede ind i bilen.
De valgte at tage til Fallujah. Skrækkeligt sted, meget farligt.
De blev bortført.
De så Jeffrey og sagde: "Vi har en amerikaner."
De førte ham hen til deres bil. Slut.
Min første tanke var: "De dræber ham."
Så jeg sprang ud af bilen, tog fat i Jeffreys arm
og sagde: "Han er min mand." Sådan her.
De sagde: "Hvor er I fra? Hvad laver I her?"
Det sidste, man ville være i Irak, var amerikaner.
Så jeg tog mine to pas og lagde dem ned i mit undertøj under min abaya.
"Vi er journalister. Italiener og græker."
Hun reddede ham.
De vidste ikke, hvad de skulle gøre, og sagde: "Forsvind." De lod ham gå.
Så tæt på var det.
Før det skete, troede jeg, jeg var uovervindelig.
1.000 journalister dræbt på ti år
Journalister er i stigende grad blevet mål.
Ikke kun dræbt, men bortført, slået, truet.
Det sker i stigende grad i hele verden.
Den 12. journalist fra Al Jazeera, er blevet dræbt.
- Han blev halshugget af ISIS. - Skudt af det syriske militær.
UNESCO: Drab på journalister er steget med 50 % i 2022
Kom så.
Ingen hjelm?
Han er udødelig.
For fanden da. Det er... Sig ikke det.
Du godeste, er der intet træ?
Hvor er de russiske stillinger?
Vi kører hen til de russiske stillinger.
Der kan være miner.
Du godeste.
Vær forsigtig.
En gang til.
Se, hvordan Yulia gør.
Jeg hedder Yulia Bondarenko.
Jeg er 30 år.
Fortæl mig lidt om dit liv, før du kom ind i militæret.
Nu ved jeg, at jeg havde et godt liv før krigen.
Jeg læste meget.
Det var enkelt, men et godt liv.
Yulia er en af de soldater, jeg mødte på krigens anden dag. Hun var lærer.
Reaktionen på det billede af hende var enorm.
Det var indbegrebet af, at folk ofrede sig,
selvom de var bange. Jeg ville følge hende i et år.
Forestillede du dig at blive gift og få børn?
Hvad tænker du om din fremtid nu?
Nu er jeg bange for at få børn,
for... jeg ved, at jeg selv kan gøre forskellige ting.
Jeg frygter ikke for mit liv,
men hvis jeg får børn, bliver det meget svært for mig.
Er vi i den kvadrant, der hele tiden bliver ramt?
- Ja. - Og vi er ved siden af en militærbase?
Pis.
- Ikke langt væk. - Nej.
For fanden da. Det er tæt på.
- Meget tæt på. - Bør vi komme væk?
- Ja. - Vi går hen til hospitalet.
Hen til hospitalet?
De bedste historier findes de farligste steder.
Jeg afvejer konstant, hvad jeg vil sætte livet på spil for,
og det er ofte civile.
Jeg lever sådan her under beskydning dag og nat!
Missiler uden granatsplinter?
Derfor er bomber dødbringende. Det flyver gennem en, og så dør man.
ZAPORIZJZJA, SYDØSTLIGE UKRAINE
De ødelagde mit hjem.
De ødelagde lejligheden og brændte den ned.
Der er intet i Mariupol.
Vi var i Zaporizjzja og fotograferede flygtningene fra Mariupol.
Det var, mens Mariupol stadig var under belejring.
Der var familier, der havde boet under jorden i seks uger.
De fleste kom ikke ud, og de, der gjorde, var ødelagte.
Jeg hørte en pige græde.
Hun og hendes mor var flygtet ugen forinden
og havde efterladt hendes 18-årige søster,
fordi hun ikke ville forlade sin kæreste.
Pigen troede aldrig, hun skulle se sin søster igen,
og hendes søster kom en uge senere.
Den rigtige krig er ikke som i filmene.
At spøge om døden, om amputation...
Det hjælper os med at komme gennem dette øjebliks frygt.
Man går i seng og tænker: "Bare et missil ikke rammer mit vindue."
For vi har sovet i bygninger ved siden af bygninger, der er blevet ramt,
og heldigvis ikke været i dem.
Krig er uforudsigelig,
og man indser, at hvert øjeblik
kan være det sidste.
Hej, Lyns!
Hej, mor!
- Går det godt? - Godt. Billedet frøs.
Jeg skulle rejse i dag, men der er udgangsforbud.
- For at komme hjem? - Bring ikke uheld.
- Det sagde jeg også til Lisa. - Nej, nej, nej.
Jeg bringer ikke uheld. Jeg er glad for at se dig.
Jeg tænder ikke for fjernsynet. Det kan jeg ikke.
Det er bedst, du ikke gør det.
Alt i orden.
Der er ikke noget. Alt i orden. Vi er i sikkerhed her.
En af os tjekkede ind og sagde bare: "Lyns har det fint."
Så sendte vi det ud til forældrene, til os.
To gange om dagen, mens hun var i Ukraine.
Ja. Et morgen- og aften-tjek.
Jeg er den yngste af fire piger.
Så jeg så altid op til mine søstre og ville være sammen med dem.
Hun klynkede lidt.
Lidt irriterende, men frygtløs fra den dag, hun blev født.
Hun lærte ikke at svømme.
Hun hoppede bare i poolen og begyndte at svømme.
De to midterste var pot og pande, og de drillede hende altid.
Vi hang skilte om hendes hals, når hun sov, hvor der stod: "Jeg er grim."
Jeg åbnede åbenbart en sodavand og hældte den over hendes hoved.
Men vi siger ofte, at det var det, der gjorde hende
til den, hun er i dag, fordi vi hærdede hende og var ubønhørlige.
- Hun var i krig. - Ja.
Mine forældre var begge frisører i Connecticut.
Der var mange kreative folk, der arbejdede for os,
og vi havde mange kreative venner.
De holdt konstant fester.
- Udklædte dragqueens. - Det var meget farverigt.
Alle var altid velkomne.
Ingen var dømmende. Det var frem for alt det.
Min familie var ikke på museer eller gallerier i weekenden.
Vi var alt andet end intellektuelle. Vi havde ikke engang bøger i huset.
Jeg kan huske, at vores familie var lykkelig,
og da jeg var otte, kan jeg huske, at min mor satte os ind i bilen,
kørte os hen til parkeringspladsen og sagde:
"Din far skal bo hos en ven i New York og kommer ikke tilbage."
Jeg tænkte: "Han får en bofælle. Han skal bo hos en ven."
Jeg lagde slet ikke to og to sammen.
Han var gift, så jeg gik ud fra, han ikke var bøsse,
men jeg vidste, han var bøsse, da han henvendte sig til mig.
Overgangen fra at være vores mors bedste ven til
at være vores fars kæreste var hårdere for vores mor.
For os virkede det ikke som forræderi, for det var meget venskabeligt.
- Men alle talte om det. - Og det var virkelig svært.
Jeg havde det svært med min far. Vi var altid i kontakt.
Jeg tog hjem til ham, men der var en masse underliggende vrede.
En kunde gav min far et kamera, og han gav mig det, da jeg var 12 eller 13.
Jeg blev besat og blev i mørkekammeret til langt ud på natten.
Jeg kendte ikke til fotojournalisme.
Jeg læste internationale relationer og italiensk på University of Wisconsin,
men da jeg dimitterede, ville jeg bare fotografere.
Jeg indså, at man kunne fortælle historier med billeder,
og så blev mit kamera en slags undskyldning
for at gå ind og ud af enhver situation.
Jeg sagde bare: "Jeg vil fotografere. Må jeg komme ind?"
Så jeg rejste og mødte folk, fordi jeg havde et kamera.
Mor!
- Mor! - Alfred!
- Mere brød, Alfie? - Smil!
Alfred, skal du være fotograf som mor?
Ja!
Han må ikke blive fotograf!
Frygt for nye russiske angreb.
Flere end 5.500 civile menes at være blevet dræbt i kampene.
- Lukas. - Jeg oplader den.
Jeg sætter den her i.
- Hvad er det? - Ikke noget.
Hvad er det?
- Hvad er det? - Det er en plade.
Til min vest.
Lukas er ved at blive mere bevidst.
men han har mange forsvarsmekanismer,
hvor han enten lukker ned eller lader, som om det er ligegyldigt.
Han taler ikke om noget.
Læreren sagde, Alfred græd, da en anden mor...
Drengen skulle se sin mor efter skole.
Skønt. Hvorfor får du mig ikke bare til at få det lidt værre?
- Hvorfor gør du ikke det? Mand. - Og han græd.
Sarah måtte kramme ham, så han var lidt følsom.
Når jeg ikke fotograferer, har jeg ikke meget tid.
Jeg prøver at afslutte historier, redigere, skrive tekster.
Alt dette har en fast deadline.
Siden krigen har hun været meget væk.
En måned i Ukraine, så måske to uger hjemme,
så måske holde et foredrag eller en udstilling, og så lidt hjemme.
Dit navn er mor.
Ja, mit navn er mor.
Så Ukraine og så noget andet.
KANAMARI-STAMMEN, BRASILIEN
Vil man forblive relevant, må man stå til rådighed.
Det bekymrer hende. Hun bliver ældre. Gør hun ikke alt det,
selvom hun er dygtig, vil de ikke hyre hende.
En af os må være fast inventar i børnenes liv.
Paul forlod Reuters og begyndte som konsulent.
Så kunne vi stifte familie.
- Flot? Kan du lide det? - Skolen ringer til ham.
Han går til alle forældremøderne. Han kører dem i skole om morgenen.
Jeg har arrangeret det sådan, at hvis der sker mig noget, så har de Paul.
Træner du hver dag nu?
Ja.
Er du stadig bange?
Du ved, jeg...
I alle disse uger kunne jeg ikke græde.
Jeg ved ikke hvorfor, for jeg så nogle forfærdelige videoer,
billeder med døde mennesker, børn,
men nu er jeg bare vred.
Og jeg er ikke bange. Nej.
Jeg vil fortryde, at jeg ikke tog op i skoven, hvis vi ikke gør det.
Ja, selvfølgelig. Jeg fortryder altid alt.
Du vil fortryde det, hvis du mister dine ben.
Det ved jeg.
Er våbnet bemandet, eller opbevarer de det bare her?
Vi venter, frue, på...
Vent, tager de makeup på?
Du godeste, det er...
Man er for langt fra frontlinjen,
hvis soldaterne skal tage skudsikre veste på for medierne.
Det er så falsk.
De vil bare se vores daglige aktiviteter, hvad vi laver.
Jeg kan ikke klare det. Skal vi gå et andet sted hen?
Jeg tager et billede, så er de glade. De kan posere for kameraet.
De tager vel journalister med hver dag.
Jeg er i så dårligt humør, og lyset er så dårligt.
Jeg vil ikke være ved fronten. Jeg skal være der!
Det er for farligt. Hvorfor er vi der ikke?
Velkommen til min hjernes indre.
En krigszone betyder ikke, at der er aktiv kamp i alle dele af landet.
I Ukraine bliver visse steder angrebet mere end andre,
men i Kyiv fortsætter livet.
Ukraine har altid været et af de bedste steder for rugemødre i verden.
Da krigen begyndte, kunne familierne ikke komme og hente deres børn.
Måske kan du tage en med dig!
Der var så mange kvinder, der var gravide med andres børn.
Må vi fotografere dit ansigt eller ej?
Nej.
Ikke ansigtet. Er det okay med børnene?
Må børnene være med på billedet?
- Hvor viser de det? - I USA.
Vi kender ikke nogen i USA, så...
Hun kender ikke nogen i USA.
Ja, men bare i tilfælde af, de er på internettet eller...
Men det kan stadig blive spredt.
Jeg bærer vores kinesiske prins.
Jeg beskytter ham.
Hvor er de fra?
- Bærer du en dreng eller en pige? - En pige. Fra Brasilien.
De kvinder, der føder for andre kvinder, er som engle.
Ikke? De bringer liv ind i situationer, hvor ikke alle kan.
Vi havde en rugemor til Alfred, så jeg følte den forbindelse.
- Jeg var ude for et biluheld i 2009. - Dyb indånding.
Jeg blev slynget ud af en bil på en motorvej i Pakistan.
Min ryg fik det værre med årene.
Efter jeg fødte Lukas, faldt alting fra hinanden.
Da vi overvejede at få et barn til,
virkede det end ikke som en mulighed for mig.
- Har du det godt? - Ja.
Jeg bruger det meste af min fritid på at blive stærk for at tage på opgave.
- Pis! - Jeg gjorde det!
Kun 20 kilo.
Træning er en stor del af mit liv.
Sådan bevarer jeg jordforbindelsen.
Sådan giver jeg mig selv plads til bearbejdning.
Det er den eneste måde, jeg kan blive i denne profession
længere end et par år.
Det er mit liv.
Hun er altid på en mission.
Fokuseret på og drevet af, hvad hun skal gøre i verden.
Hun vil gøre det for enhver pris.
Da vi blev gift, gav vores fædre os 10.000 dollar i bryllupsgave.
Lyns sagde til far og Bruce: "Jeg skal aldrig giftes,
så jeg vil have 10.000 til kameraudstyr."
I 1990'erne arbejdede jeg for AP.
Men udlandet interesserede mig mere, så jeg flyttede til Indien i 2000.
Jeg begyndte at blive opmærksom på kvinders problemer.
De fleste kvinder i verden har ikke basale rettigheder.
Min tur til Afghanistan under Taliban...
Piger måtte kun blive i skolen, indtil de var 12.
Kvinder måtte ikke forlade huset uden deres mands tilladelse
eller arbejde uden for hjemmet.
Mange blev mishandlet eller tvunget ind i arrangerede ægteskaber.
Da jeg først arbejdede i Afghanistan, ville ingen give noget for billederne.
Så kom den 11. september.
Da nyhedsorganisationerne prøvede at forstå de forskellige historier,
forbundet med eftervirkningerne af det, der var sket, fik hun ideen.
Hun ville fortælle historien om kvinderne i jihad.
Jeg ville give et sandt billede af det samfund. Meget få vidste,
hvad der virkelig foregik der bag lukkede døre.
Med det arbejde, hun laver, vælger mange sort-hvid,
så man kan gøre noget mere metaforisk eller poetisk, men ikke hende.
En god fotojournalist er defineret af øjet og evnen til
at tage mindeværdige billeder, men også finde og komme ind i historien.
I Afghanistan var det normalt for kvinder, der ville begå selvmord,
at hælde benzin på sig selv
eller en slags olie og sætte ild til sig, og ofte døde de ikke.
Jeg tilbragte en uge på et hospital i en afdeling for brandskader
og så mange kvinder, nogle gange piger, komme ind forkullede,
og man kunne lugte dem, før man så dem.
De var alle blevet mishandlet.
Jeg indså, at det var derfor, kvinder satte ild til sig selv,
fordi alt andet er bedre end deres liv.
Jeg kan huske, jeg blev så overvældet.
"Jeg kan ikke. Jeg kan ikke rumme denne smerte og mishandling."
Jeg blev overvældet af følelsen af uretfærdighed.
Jeg indså, at jeg kunne komme ind i kvinders liv
med mit kamera og med journalistik.
Lynsey har en særlig evne til at komme steder, hvor mænd ikke er velkomne,
så hun kan dække store dele af historien, som de ikke kan.
Hun vil lave skarpe billeder og vise virkeligheden så tæt på som muligt
i håb om, at det får en effekt.
Da jeg mødte Mamma Sessay, ville en af hendes tvillinger ikke komme ud.
Hun måtte tage en kano hen til ambulancen,
der kørte i seks timer på ujævne veje hen til hospitalet.
Du godeste.
Hun fødte endelig det andet barn.
Hvad er det? Hvor kommer alt blodet fra?
Moderkagen?
På det tidspunkt vidste jeg intet om fødsler.
- 60/40. - 60/40?
Hun begyndte at miste bevidstheden.
Jeg holdt op med at fotografere og sagde: "Hvor er lægen?"
"Der er kun en læge, og han er vel ved at operere."
Jeg løb hen til kirurgisk afdeling og sagde: "En kvinde er ved at dø."
På det tidspunkt er jeg involveret,
og det burde jeg nok ikke være, men jeg ser en kvinde dø.
Lægen kom ud og tog hendes blodtryk, og hun var død.
På det tidspunkt døde over 500.000 kvinder om året under fødslen,
og de fleste af de dødsfald kunne være undgået.
Jeg ville have det frem, så det måske kunne skabe en forandring.
Farerne ved graviditet: Historien om en kvindes død under en fødsel
Hej, Alfred.
Du burde stadig sove.
Klokken er kun 6.30. Kom.
Nej, den er 6.30, Alfred. Jeg følger dig ind på dit værelse.
- Jeg er sulten. - Ja, om lidt. Kom nu. Alfred?
Hvor er min mor?
Mor arbejder, Alfred.
Er hun nedenunder?
I et andet land, men hun kommer snart tilbage.
- Du skal sige "skål". - Skål.
Skål.
Det er længden på opgaverne.
Det har altid været en udfordring i vores forhold.
En-to uger er ikke noget særligt,
men når det er mere end tre uger, falder tingene fra hinanden derhjemme.
Pas på, Alfred!
Okay.
Klip. Klip!
Mit hjerte ønsker kun at fotografere.
Det er frustrerende. Jeg pines, som om jeg ikke er det rigtige sted,
men når jeg kommer tilbage, skal jeg være rigtig glad.
Jeg føler mig som en dårlig journalist, når jeg ikke er på stedet.
Mit hoved er altid, hvor jeg ikke er.
- Hej, Lukas. - Hvornår kommer du tilbage?
Om ti dage.
Jeg ved det, skat.
Det er kompromiset, ikke?
Hun vil gøre det hele og være hjemme, og det er umuligt.
TAPÓN DEL DARIÉN
Alt er blevet forsinket. Jeg kommer måske først hjem på lørdag.
Jeg er en elendig forælder og journalist.
Jeg går altid på kompromis. Jeg kan ikke. Jeg bytter med nogen.
- Nej, nej, nej. Det er... - Hvad?
Alfred beder konstant om det.
Vil du seriøst ikke... Hvorfor er du ikke bare mor?
Far, jeg elsker dig.
Alfred oplevede pludselig regression. Han tissede i sengen.
Flere missiler ramte Ukraine i weekenden.
Lukas ser til tider missilangreb i Ukraine på tv.
Jeg ved ikke, hvordan man skal forhindre,
at der opstår en slags angst, vel?
Du godeste.
Forsigtig! Forsigtig!
Pas på hovedet. Der er lavt til loftet.
- Vi kan godt fotografere her, Ikke? - Jo.
Denne vej.
- Hej. - De angriber os med artilleri.
Vi er ikke klædt på.
Er russerne trængt ind i byen?
Du godeste. Vi valgte den forkerte dag.
Når man arbejder i en krigszone, timer man alting nøjagtigt.
Lynsey er bevidst om de grænser, men hun vil gå helt op til kanten,
hvor vi begge føler os ubehageligt tilpas et sted.
Lynsey bliver ved med at presse på, indtil hun får, hvad hun har brug for.
Du godeste.
Pis.
Jeg hader det her.
Folk spørger altid mig og Lynsey:
"Er du afhængig af adrenalinen? Er du en krigsjunkie?"
Meget få har kunnet gøre det i længere tid uden at ødelægge deres liv.
Man skal bare se på resultatet.
Skilt, skilt, skilt, har en affære, drikker for meget.
I den største magtdemonstration siden den kolde krig...
Man er afhængig af storheden i det.
Den største landkrig i Europa siden anden verdenskrig.
Disse lande ændrer sig så hurtigt.
Ukrainske tropper generobrede Kherson i denne måned.
Det er historie i højt tempo. Alting accelereres.
Det er fantastisk at være midt i.
Man indånder ren ilt hele tiden.
Jeg er mest til stede, når jeg arbejder.
Jeg føler mig hjemme.
Jeg føler mig mest inspireret og opstemt, når jeg dækker noget,
som jeg ved, vil bidrage til det historiske billede af, hvad der skete.
Talibans fald, Irakkrigen,
Korengal-dalen i Afghanistan.
Korengal-dalen var det sted, hvor USA smed flest bomber i landet.
Pentagon forbød kvindelige soldater ved fronten,
men det gjaldt ikke kvindelige journalister.
Hver eneste dag skulle delingerne ud på patrulje.
I stedet for våben havde Lynsey kameraer og linser over det hele.
Hver gang de var på vej tilbage, blev de beskudt.
Var de ikke fysisk stærke, ville de udgøre en trussel for os,
men de to kvinder er nogle hårde negle.
De vandt hurtigt vores tillid.
Vi tilbragte mere eller mindre to måneder med dem.
Vi talte med dem om deres liv, hvad de ville, når de kom hjem.
Rock Avalanche var den sværeste operation, de begge var en del af.
Planen var at springe ud af helikoptere midt om natten
i Taliban-territoriet.
Hvis Taliban skød efter os, kunne det amerikanske militær skyde igen.
Det ville afsløre deres position.
Vi kan få en fra vest til øst ind i det, skifter.
Skifter.
Tim Hetherington var med i en deling.
Lynsey og Elizabeth fulgtes med mig. Vi ved, der skal ske noget.
Vi ved bare ikke hvornår, eller hvor det kommer fra.
Træer holdt fjenden skjult. Det var som at kæmpe mod spøgelser.
I al denne tid... Jeg vil ikke sige, at Lynsey tiggede,
men hun var meget vedholdende.
Hun ville være der, hvor kampen skulle foregå.
I det øjeblik Lynsey kom derned, eksploderede dalen.
Det var kaotisk. Kuglerne fløj rundt. Vi blev angrebet fra tre sider.
Tre mand blev såret.
Så ser jeg dem komme med ligposen.
Jeg begyndte at græde og sagde: "Er det okay?
Må jeg tage et billede?" Han sagde: "Ja."
Vi beder vores soldater om meget i en ung alder.
Han stiller vel det samme spørgsmål som mig. "Hvad laver jeg her?"
Vores land må forstå, hvad krigens omkostninger er.
Det, Lynsey og alle i det erhverv, gør... Det er vigtigt.
Det er mere end et erhverv. Det er en pligt eller et kald.
Krig er altid noget fjern på grund af forbuddet mod at fotografere
kister, der kommer tilbage til USA.
Prisen, som så mange tusind familier har betalt,
som ingen dokumenterer, fordi vi censureres,
ikke er der eller ikke må udgive billederne.
Jeg synes ikke, vi skal censurere krig.
Når vi beslutter at invadere et land, skal folk forstå konsekvenserne.
De blev bragt herned.
Kvinder og mænd blev tilbageholdt her.
De blev bedt om at ændre deres negative holdning til Rusland.
Vi tog prøver til dna-analyser.
De brugte en gasmaske fastgjort til en hat. Køller, rør...
De skreg konstant.
De blev afhørt konstant.
De talte dagene.
Tegn på tortur i Kherson
Denne dækning giver det internationale samfund
beviser på, hvordan russerne behandlede og dræbte folk.
Gravede du selv din familie op?
En soldat hjalp mig.
Vi skiftedes.
Vi har registreret over 5.000 krigsforbrydelser indtil videre.
Hvordan har du det nu? Troede du, du stadig ville være her?
De første dage
håbede jeg, at krigen ville slutte efter et par måneder,
og nu forstår jeg, at der kan gå flere år.
De første to uger eller ti dage vidste jeg ikke, hvem jeg var.
Det var forfærdeligt for mig, for jeg ved, jeg er lærer,
jeg hedder Yulia, jeg er en ven og en datter.
Hvad skal jeg sige? Til vi ses igen.
Til I siger: "Tillykke med din hjemkomst."
- Om Gud vil! - Så hurtigt som muligt.
Jeg beder hver dag.
- Jeg viser hende min bønnebog. - Og det lamme foto af mig?
Det store ansigt!
Da jeg var i den alder, havde jeg også et stort ansigt.
Nu ved jeg, hvem jeg er.
Jeg har nye venner, en ny familie.
Jeg tror, jeg er en anden.
Jeg er en anden person end før invasionen.
Hvis man skænker al sin smerte for megen opmærksomhed, bliver man skør,
så man afviser den bare.
Antallet af svære historier, jeg har dækket... Det er meget.
Så jeg spekulerer på, hvor alt det bor i mit hoved og hjerte.
Jeg ved, at det er der, og jeg ved, jeg taler metodisk om det,
men det er svært at kigge på...
Det er en mærkelig måde at leve på,
fordi... Lynsey for eksempel, hun ser...
Hun ser en masse smerte hver dag.
Så man vænner sig til at lægge det i en kasse og dreje nøglen.
- Lukas bør få det til aftensmad. - Nej.
- Mor vil elske den middag, Alfred. - Det ser ikke godt ud.
Nu.
- Glæder du dig til at se hende? - Ja.
Hvor meget?
- Mere. - Mere end hvad?
End noget som helst. Hun er en arbejder.
En fotograf og en arbejder.
- Hvem er det? - Mor.
Vidste du det?
Vidste du, jeg kom?
Åh, min elskede!
Mor! Mor!
Er du glad, Alfred?
Han blev hurtigt en superhelt.
Han er ret innovativ.
- Har han været sådan hele tiden? - Nej, han er bare glad.
Nej.
Pas på mit øje. Hvad ville mor være uden sit øje?
- Du ville være ingenting. - Netop!
Lukas.
- Hej, mor. - Hej.
Hej, min skat.
Jeg har savnet dig så meget.
Mor!
Det er den bedste dag nogensinde. Gid du altid var her.
Herhjemme?
Du må aldrig tage væk.
- Det ved jeg, men mor skal arbejde. - Du behøver aldrig arbejde igen.
- Virkelig? Jeg er nødt til det, skat. - Det er sidste gang.
- At jeg skal arbejde? - Ja.
- Hvad med en dag, og så er det slut? - En dag er lidt svært, men...
Hvad med tre dage? Og så er det slut.
Tre. En, to, tre, og så er det slut.
- Og tilbage. - Så kommer jeg tilbage?
- Ja. - Det afhænger af, hvor jeg tager hen.
Nogle af stederne ligger virkelig langt væk.
Nogle gange tager det mig tre dage at nå frem.
Ikke?
Giver det mening?
Hvad med at tage hen til det nærmeste sted nogensinde?
Skal jeg arbejde i London?
- Ja. - Nej, det kan jeg ikke.
Han har brug for en valium.
Jeg ved ikke, hvordan nogen kan håndtere ham 24 timer i døgnet.
Han er så energisk.
Han har brug for en forandring.
Han bør være i et roligt miljø.
Ja.
Vi talte om, hvor vigtigt det er at dække Ukraine,
og jeg gik med til, at hun gjorde det.
Jeg troede ikke, det ville vare så længe. Sådan vil jeg sige det.
Hovedproblemet, som vi skal være meget forsigtige med, er,
at vi begynder at leve forskellige liv.
Paul, jeg kan ikke...
Det er sket før.
Han lukkede ned, og vi oplevede en svær periode.
Vi begyndte at gå i parterapi og arbejdede meget på det.
"Jeg elsker dig, men mit arbejde er mit liv, og det må jeg gøre lige nu."
Og jeg siger: "Dit arbejde? Hvordan kan du sige det?"
Så siger du: "Ja, det knuser mig."
Det lyder som samtaler, vi har haft.
Lukas, hvad skal du lave i morgen efter skole?
Vil du have fakkelfisk igen til middagen på lørdag?
Hvorfor? Hvad sker der? Hvorfor har du krampe?
Hvorfor er du så kilden?
Alfred taler hele tiden om, hvornår du kommer.
Hej, min lille skat.
Han forstår tiden nu, og han er meget knyttet til dig. Sært nok.
Blev du ti, da jeg var væk?
Hvor gammel er du nu?
Ikke endnu.
Fortæller du alle, at du er fem?
Du er næsten fem.
- Der er kun så meget, jeg kan styre. - Ja, det ved jeg.
Men jeg regner ikke med at tage endnu en tur på fire-seks uger.
Ikke lige nu.
Da vi blev gift, sagde han: "Lad os stifte familie."
Jeg sagde: "Nej."
Hun havde ikke gjort det, hvis jeg ikke havde presset på.
Jeg har altid set mig selv med en familie,
fordi jeg voksede op i en kærlig familie.
"Men ikke lige nu, vel?" Jeg var på toppen af min karriere.
Jeg kendte ingen kvindelige fotografer, der havde børn.
Jeg kunne ikke se mit liv for mig sådan.
Paul var meget alvorlig.
Vi spiste middag, og han sagde: "Jeg vil have en familie."
Jeg forstod ikke helt, hvor svært det er, især i hendes type arbejde.
Det er nemt for en fyr at få et barn. Man leder et bureau, intet problem.
Sådan så jeg det også dengang.
Jeg sagde: "Vi bør være gift mindst et år."
Så den 1. januar 2011 skulle jeg holde op med at tage p-piller.
Det gjorde jeg, men jeg tog ikke hjem.
Jeg tog til Sydsudan, til Irak...
Så begyndte det Arabiske Forår.
Massive protester over korruption, undertrykkelse...
Demonstrationer i Yemen og Algeriet.
Det spreder sig i hele regionen, især til Libyen,
hvor Muammar Gaddafi driver et af de mest undertrykkende regimer.
Jeg havde dækket Mellemøsten og Nordafrika i årevis.
Jeg sagde: "Jeg vil til Libyen."
Det var sidst i februar 2011.
Jeg havde base i Benghazi og dækkede parallelregeringen,
der blev oprettet af de unge i Østlibyen.
Vi rykkede frem med den første gruppe frivillige.
Gaddafis militær havde flere våben, teknologi, trænede soldater.
Jeg hører et fly.
Man kunne ikke gemme sig.
Landskabet var helt fladt, og en bombe faldt ved siden af os.
Hver dag var skræmmende.
Jeg havde været ved frontlinjen i to uger hver eneste dag. Helt smadret.
Jeg ringede til min redaktør og sagde: "Jeg skal væk." Han sagde: "Okay."
Holdet på det tidspunkt var Anthony Shadid, Steve Farrell og Tyler Hicks.
Tyler Hicks er for resten af verden en af de mest berømte,
frygtløse krigsfotografer.
For mig er Tyler Hicks en, jeg voksede op med.
Jeg har kendt ham, siden jeg var 13. Jeg er freelancer, men Tyler er ansat.
Han var New York Times' fotograf, og redaktøren sagde til ham:
"Jeg synes, du skal blive."
Så jeg sagde: "Jeg bliver hos Tyler." Jeg ville ikke lade Tyler i stikken.
Af en eller anden grund fik jeg en forfærdelig forudanelse den dag.
Det var ved at blive anspændt på frontlinjen.
Alle disse artillerigranater blev målrettet affyret mod vores position.
Mohamed, vores chauffør, begyndte at få opkald fra sin bror:
"Gaddafis tropper er i byen. Du skal ud."
Gaddafi sagde gentagne gange til sit militær:
"Ser I journalister, er de spioner. Henret dem."
De spreder løgne i radio og tv.
Alle journalister kom ulovligt ind.
Jeg flipper ud, men jeg vil ikke sige noget, for jeg er den eneste kvinde.
Mohamed begynder at skrige: "Vi må væk herfra."
Da vi kommer ud på hovedvejen, kan jeg se i det fjerne
små soldaterfigurer og siger: "Det er Gaddafis tropper forude."
Vi når til kontrolposten. Gaddafis tropper sigter på os og råber:
"Ud, stop bilen."
Mohamed stopper bilen, åbner døren, kaster armene op og siger: "Sahafi."
Journalister.
Gaddafis tropper er overalt.
Jeg stirrede ned i geværløbet og kiggede til højre
og så Tyler, Anthony og Steve tigge.
Vores unge chauffør, Mohamed, blev henrettet.
Jeg ledte Reuters-operationen i Indien i Delhi.
Jeg fik et opkald om aftenen... fra Tylers kæreste, Nikki, der sagde:
"Har du hørt fra Lynsey eller Tyler?" Jeg sagde: "Nej."
Jeg var hjemme,
men jeg var på vej hjem til min mor og tjekkede min telefonsvarer.
Direktøren for New York Times lagde en besked, så jeg kunne ringe til ham.
Så jeg ringede, og han sagde: "Fru Addario,
vi har dårligt nyt."
Så tabte jeg telefonen.
Min receptionist talte med dem på New York Times,
for jeg kunne ikke tale med dem og så komme tilbage.
Kvinden sagde til mig: "Hold nu op. Det er okay. Bare tag hjem.
Du behøver ikke klippe mig." Jeg sagde: "Jeg er nødt til det."
Mine tæer på højre fod, som jeg hviler på, er permanent krøllede,
fordi jeg bare blev ved med at presse min fod ned i jorden.
Ventetiden er uudholdelig
Intet nyt fra fire journalister. Lynsey Addario er blandt de savnede.
Jeg taler med hendes mand om lidt.
Jeg beder Gaddafi og hans søn om
at finde dem og sende dem trygt hjem
og sende min Lynsey hjem.
Det var ikke den første bortførelse, og en del andre var døde.
Jeg lå søvnløs.
Du er nødt til at komme tilbage, for vi skal have børn.
Det er min... Jeg har prøvet at...
- Da Paul var i tv... - Jeg ville sige...
Jeg havde slet ikke grædt før da.
Da jeg så Pauls ansigt i tv,
og jeg hørte ham sige det, græd jeg.
Jeg vidste ikke, om hun var død, levende eller blev seksuelt misbrugt.
Det var nok den værste tid i hele mit liv.
De første tre dage var de meget voldelige.
Vi fik bind for øjnene og blev bundet.
De gennembankede Tyler, Anthony og Steve.
En fyr kærtegnede mit ansigt og sagde noget igen og igen.
Jeg sagde: "Anthony, hvad siger han?" Han sagde: "Du dør i aften."
Vi kørte i timevis langs frontlinjerne
gennem disse landsbyer, der var loyale over for Gadaffi.
Ved hver kontrolpost kom der folkemængder hen til bilen
for at hive os ud og banke os.
Der var en soldat ved siden af mig. Han rørte ved mig overalt.
Min første tanke var: "Jeg vil bare ikke voldtages."
Redaktører på New York Times var sidst i kontakt med dem tirsdag.
Vi vidste ikke, om de var i live eller døde. Jeg var oppe døgnet rundt.
Jeg talte med kontakter, den tyrkiske præsident, premierministeren.
Først for at høre, om de var i live, og så for at få dem ud.
De tog os med ind på et værelse og satte os på tæppet.
De fjernede bindene fra vores øjne, og vi kiggede på hinanden.
Han sagde: "I er i sikkerhed nu.
Vi slår jer ikke mere." Alle græd bare.
Alle var knuste.
Det har været de længste minutter, timer, dage
En af de libyske embedsmænd gav mig sin mobil,
og jeg løftede den op til øret, og det var Paul.
Han sagde bare: "Du bliver løsladt.
Vi mødes i Tunesien."
Jeg bliver genforenet med min elskede, ja!
Alle fire journalister,
der blev holdt fanget i seks dage, blev løsladt.
Hun var helt ude af den. Hun græd og var meget berørt.
Du har stået over for frygten for at miste livet som journalist.
Blev du voldtaget?
- Jeg blev befamlet gentagne gange. - Hvor ofte?
Stort set hver gang vi blev overdraget til en ny gruppe mænd.
Hun er meget åben om, hvad der skete, og jeg tror, det hjalp meget.
Vi talte meget om den indflydelse,
du føler, du har ved at tage disse billeder
og lade verden vide, hvilke farer disse kvinder og mennesker er i.
- Er det det værd? - Det er et svært spørgsmål.
Midt i det hele, da jeg havde bind for øjnene
og blev slået, tænkte jeg: "Hvorfor gør jeg det her?
Hvad rager Libyen folk? Hvad rager Libyen mig?"
Det spørger jeg mig selv om konstant.
Jeg gør det, fordi jeg tror på det, men er det mit liv værd?
Er det værd at gøre det mod dem, jeg elsker? Det er et svært spørgsmål.
Det tog lidt tid.
Jeg tror, der er meget få mennesker på planeten,
der kan forstå, hvordan vi lever, og hvorfor vi gør det, vi gør.
Vi følger nyheden om to journalister, der gav deres liv for en historie.
De blev dræbt i går i Libyen. Chris Hondros og Tim Hetherington...
Jeg var med Tim Hetherington i Korengal,
og Chris Hondros er en, jeg altid har kendt.
Tim og Chris' død forstyrrede mig i højere grad end vores egen bortførsel.
Jeg forstod ikke, hvorfor vi overlevede, og de ikke gjorde.
Jeg tænkte: "Hul i det. Så er det nok. Det er død nok."
Jeg måtte trække mig tilbage og finde ud af følelsesmæssigt,
hvor meget jeg og min familie ville kunne klare.
En dag fik jeg en opringning.
Han sagde: "Jeg er bestyrelsesmedlem i medicinalfirmaet Merck.
Jeg vil fortælle dig om Mamma Sessay."
Han sagde: "Da historien kom ud, viste jeg bestyrelsesmedlemmerne den,
og de afsatte 500 millioner til at bekæmpe mødredødelighed."
Læger uden grænser havde også set historien,
og de implementerede et ambulanceprogram i Bo-provinsen.
Alene i den provins reducerede de mødredødeligheden med 60 %.
For mig var det et af de øjeblikke.
Jeg ser mange kvinder dø. Jeg ser mange mennesker dø.
Det føltes, som om der kom noget ud af det, og at det kunne hjælpe folk.
Man vænner sig aldrig til at have en søster, der er krigsfotograf.
- Man må ikke tænke for meget over det. - Så kan man ikke fungere.
- Hvad er pointen, ikke? - Jo.
Er det til kødet eller kyllingen?
- Skål! - Skål!
Hun ved, jeg er bekymret for hende.
Jeg spurgte: "Du tager ikke tilbage, vel?" "Jo. Måske i august."
Så sluttede samtalen der.
Hvad skal man stille op? Sige, at hun ikke må?
Selvom vi ikke har penge
Endnu en Loggins og Messina.
Alt vil medføre en kærlighedskæde
Om morgenen, når jeg står op
Giver du mig en glædeståre i øjet
Græder du?
Ptsd'en melder sig.
Det er noget, der sker af og til.
Når man mindst venter det, bryder hun sammen.
Vi synger Kenny Loggins.
Nå, det lagde en dæmper på den.
Det ved jeg godt.
Hvordan gik det i skolen?
- Godt. - Ja?
Ja.
Får vi et opkald fra hr. Bullard?
- Pollard? - Er det ikke Payson Bullard?
- Jo. - Ja. Der kan du se.
Jeg ved noget.
En af de få ting, du ved om skolen.
- Lukas, forsvar mig. - Nu ved du da, hvor skolen er.
Jeg ved, hvor skolen er. Det har jeg altid vidst.
Ikke klasseværelserne, men jeg ved, hvor skolen er.
Når mor er på arbejde, ser du Netflix.
Ja. Tak, Lukas.
- Jeg arbejder hårdt. - Hun taler meget i telefon.
Lukas, hvorfor tager du den ikke, når jeg ringer?
Du skrev kun til mig i Ukraine for at bede mig om penge.
Så spørger jeg, hvordan du har det. "Savner du mig? Jeg elsker dig."
Så svarer du ikke.
Lukas har sagt: "Jeg vil ikke have, du rejser. Skal du tilbage til Ukraine?"
Hvis Lukas, der sjældent udtrykker sig, spørger om det,
tynger det ham helt sikkert.
Folk tænker: "Hvordan kan du stadig drage i krig som mor?"
Der er noget, der er større end os alle, og jeg tror, det tager over.
Noget, der begynder som et forsøg.
Man prøver det, og så bliver det en mission, og så bliver det ens liv.
Og så bliver det et ansvar.
869 død efter otte års krig.
Det har været en slagmark i 20 år.
10.000 mennesker i Yemen er døde.
- To millioner er blevet fordrevet. - Tusindvis døde.
Alle ofre for en krig, verden har ignoreret.
Folk har en tendens til at komme videre.
Det er mit job at få folk til at være opmærksomme.
Jeg havde dedikeret min karriere til Afghanistan.
Nu var jeg tilbage i landet, da Taliban kom tilbage,
og igen var det blevet forbigået.
Alt det, jeg havde dækket.
Hvad hedder hun?
Programmer, finansiering og skolegang.
Det røg fra den ene dag til den anden.
Ni dage efter det brutale terrorangreb fra Hamas
forbereder Israel en landkrig i Gaza.
Den humanitære krise bliver stadig værre. 1,1 million...
Jeg har dækket krige i over 20 år,
og jeg kan ikke tro, hvad vi ser lige nu.
Den udenlandske presse er næsten afskåret fra Gaza.
Nogle gange føler jeg mig hjælpeløs.
Jeg bliver ved med at fotografere og komme videre.
Jeg skal overbevise mig selv om, at det er det værd og gør en forskel.
Jeg ville ikke kunne udføre dette arbejde, hvis jeg ikke troede på det.
Og hvis jeg ikke troede på, at det var byrden værd for mine kære.
Der er ret smadret her.
- Vent. - Det er en fotooptagelse! Se!
- Stop. Stop. - Det er fantastisk.
Sig: "Hæder til Ukraine!"
Pas på, hvor I træder.
Brud og gom, vi inviterer jer ind i ceremonisalen.
Tag dette skridt med glæde, modigt og sammen.
Officielt og ceremonielt erklærer jeg jer for ægtefolk.
Tekster af: Martin Speich