TIDLIGERE
-Spent? -Veldig spent. Klart det.
Dette har jeg ventet på lenge.
Jeg har deg.
Jeg har ikke følt dette for noen.
Jeg er 38 år ung.
Jeg er 22.
Jeg prøver å tenke at alder er bare et tall.
Jeg vet ikke om du er klar. Er du klar?
Jeg er 60.
Kjære vene!
30, 40, 50, 60. Ja, han er 33 år eldre enn meg.
Jorge er like gammel som foreldrene mine.
Jeg vil ikke bli overrasket av noe du har gjort.
Jeg kom hit med deg for å ikke føle meg alene.
Jeg føler at du ikke er tiltrukket av meg.
-Vi er litt i vennesonen nå. -Jaha?
Er han rett person? Valgte jeg rett person?
-Jeg er ferdig med å snakke. -Ok.
Kan vi ta av mikrofonen?
Denne forbindelsen blir ikke lett å finne.
Og jeg vet at jeg ikke finner den igjen.
Fra og med i morgen får dere besøk.
Deres venner og familier.
-Sara. Theresa. -Hei! Jeg er Sara.
Han har aldri datet noen så mye eldre.
Håper det går bra for dem, men…
-Vel… -Det er rart.
Du er 23 år, og kan plutselig få to barn?
Ja.
Jeg må forlate alle, og alt jeg har jobbet for.
Hva faen driver jeg med?
Jeg er utslitt og overveldet. Jeg føler at jeg ikke kan være meg selv.
Å innføre en 22-åring inn i livet mitt er en bekymring.
Har vi en framtid?
Dere må velge.
Går dere for å ta steget sammen?
Eller velger du en annen vei, alene?
Det suger.
ÉN DAG TIL FORPLIKTELSESSEREMONIEN
Fikk du med deg alt på badet?
Jeg sjekker de andre rommene.
-Du jobber med… -Dresser.
-Jeg tror du trenger en dresspose. -Ja.
Jeg er nervøs, engstelig.
Det er siste gang jeg ser henne før forpliktelsesseremonien.
Jeg har gjort alt jeg kan gjøre.
Jeg er veldig nervøs for perioden alene.
Hva vil den tiden føre til av tanker?
En del av meg vil forplikte meg til Vanessa,
en annen del lurer på om dette er riktig.
Er opp- og nedturene for mye å håndtere?
Og frykten for forpliktelse er fortsatt til stede.
Ikke sant? Og det er…
Skummelt å tenke på.
-Hvordan går det? -Jeg pakket alt.
Takk.
-Hvordan føler du deg? -Ok. Og du?
Det går bra.
-Det er leit at du må dra. -Jeg har ikke ord engang.
-Ja. -Det har vært gøy.
De siste dagene med deg har vært bedre enn jeg kunne drømme om.
Du er en av de mest fantastiske jentene jeg har møtt.
-Takk. -Det er vanskelig å sette ord på det.
Dette er noe av det flotteste og herligste jeg har opplevd.
Det føles rart å avslutte dette kapittelet, og…
Det føles som om vi slår opp.
-Nei da! -Det er som et brudd.
Vet ikke hva jeg skal si. Hva om jeg må gråte?
-Ikke gjør det. -Ikke gråt?
-Nei. -Ok.
Du klarer deg.
-Du ser fantastisk ut. -Takk.
Ok?
Ok.
Ingen gråting?
-Går det greit? -Ja.
-Lover du? -Ja.
Jeg er her for deg.
Ja.
Ok?
Tror det er posttraumatisk stress.
-Hva? -Jeg vet ikke.
Bare på grunn av bakgrunnen med forhold som ikke fungerer.
Det føles som nok et mislykket forsøk.
Det er ikke deg. Jeg vil ikke klandre deg.
Det er ikke deg. Det er bare…
Jeg har gjort meg sårbar før,
og blitt såret.
Jeg håper bare at dette ikke ender på samme vis.
Det er skummelt.
Inn mot dette med Logan
nølte jeg veldig fordi jeg har blitt såret før.
Så jeg garderer meg, og tenker: "Det går bra!"
Kanskje det ikke går bra.
Håper jeg valgte riktig denne gangen, og fant riktig person,
og jeg føler at du er det.
Og jeg håper at du føler det samme for meg.
Ja, det gjør jeg.
Det er skummelt
å ikke ta sjanser i så mange år,
komme så nært på noen,
og så bli knust nok en gang.
Og nå kan hele verden se det.
Vi ses snart, ok? Pass på deg selv.
Å se en kvinne med en 20 år yngre mann, det er sjeldent.
Veldig sjeldent.
Og er det selvbedrag å tenke at det kan fungere?
Er det selvbedrag å risikere å bli såret?
Han er jo i sin beste alder nå.
Og hvorfor skulle han si fra seg det for noen som er 20 år eldre?
ALDER INGEN HINDRING
Du skal dra.
Prøver å se til at jeg ikke glemmer noe.
Men du glemmer meg.
Jeg tror vi trenger tid for oss selv, det har vi ikke hatt.
Det er første gang jeg får sett på dette utenfra,
og tatt et skikkelig valg.
Jeg og Leah har hatt opp- og nedturer som samboere.
Samtidig har forholdet gitt mye positivt.
Selv i motgang har omtanken og kjærligheten vært konstant.
Og jeg tror at
det er tydelig at jeg bryr meg veldig om henne.
Så spørsmålet er om det er mer positivt enn negativt.
Er de gode stundene nok til å fortsette forholdet?
Gi meg en klem.
Takk for at du er den du er, og for at du gjør meg bedre.
Bare hyggelig.
Nei, seriøst.
-Hvorfor ser du sånn på meg? -Fordi du skal dra.
Vi har ikke engang fått danse.
Ja.
-Jeg har mye å tenke på. Begge to. -Jeg vet det.
Å!
Jeg kommer til å savne deg litt.
Vil savne deg og. Sikkert mer enn du tror.
Tror du det?
Nå får du ikke sove fordi du tenker på meg.
-Kanskje. Jeg vet ikke. -Hva?
-Jeg får nok sove. -Nei da!
Gi meg et kyss.
Det er en bittersøt morgen.
Greit, vi sees.
Forpliktelsesseremonien nærmer seg, og det blir vanskelig.
Vi jobber fortsatt med å få det til å fungere her,
for ikke å nevne en forpliktelse.
Jeg vet at han liker meg, og vi avrunder på et bra tidspunkt,
men jeg vil ikke stresse med det, for jeg vet ikke.
Jeg vet ikke hva vi har i vente.
Hvordan føler du deg?
-Om hva da? -Å dra.
Jeg føler at jeg har tatt opp noen av utfordringene,
og vi vet ikke hvordan vi skal kommunisere etter dette.
Vi har bare vært i denne bobla, og vet ikke hvordan det blir
med teksting og anrop. Jeg har aldri vært i et avstandsforhold.
Sånne ting tenker jeg automatisk på.
Ja. Jeg er glad du tok det opp,
for jeg tenkte ikke på det i det hele tatt.
Jeg er kanskje bare veldig realistisk.
-Og du vet… -Ja. Nei, jeg forstår.
Du vet at dette må ta slutt en gang, og…
Skulle ønske vi kunne være i denne bobla for alltid,
men vi må si farvel.
Det at neste gang
jeg får se Andrew er på forpliktelsesseremonien
gjør meg litt engstelig, sant å si.
Jeg vet at han grubler, og jeg klandrer ham ikke,
for jeg hadde den tvilen i bakhodet, uten at jeg snakket om dem.
En bit av meg er redd for at
aldersforskjellen mellom meg og Andrew blir for stor.
Og ja, jeg er redd for at
det blir for overveldende for oss.
Ok.
Ha det.
Vi ses.
Vi ses!
ALDERSFORSKJELL: 27 ÅR
Herregud.
Så fine de er.
Jeg skal tenke på deg hver gang jeg ser dem.
Jeg tenkte på at tiden hver for oss…
Jeg elsker å støtte deg,
og å stille opp for deg når…
…du går gjennom noe dritt. Så jeg vil tenke på deg.
Jeg skal ta meg tid til å tenke, og finne balansen.
Og jeg kommer til å savne deg.
Vi har kommet nær hverandre på veldig kort tid,
og det var fantastisk å bo sammen.
Det kommer jeg til å savne.
Men jeg tror at litt tid for oss selv blir bra,
selv om jeg hater å ta farvel.
Så jeg er glad jeg har disse.
Jeg er enig.
Ok.
Takk for at du har vært alt for meg, og…
Ikke savn meg for mye.
Umulig.
Jeg er forelsket i Theresa.
Hun lar meg åpne opp og være sårbar,
uten å dekke til noe, noe jeg har gjort tidligere.
Gleden jeg får av å våkne opp til henne, og føle at jeg er hjemme,
det føles godt.
Elsker deg.
Håper jeg at vi ender opp på lik linje,
kanskje til og med sterkere? Ja, jeg tror det er mulig.
Men det er en sjanse for at…
-Det er rart. -Jeg vet det.
…hun kanskje
tenker alt for mye,
og er kanskje en helt annen person når vi ses igjen.
-Ha det. -Ok. Ha det.
Jeg har en enorm beslutning foran meg.
Det er ingen tvil om at vi hadde en ekte forbindelse fra starten av.
Men
det er ting jeg tviler på.
Det er en stor forpliktelse
å si at denne personen, som er 27 år yngre enn meg,
er kjæresten min,
og at jeg skal forplikte meg til å gå videre med dette, foran hele verden.
Jeg vet ikke om jeg er sterk nok til å gjennomføre dette.
Skål for reisen vår.
ALDERSFORSKJELL: 20 ÅR
-Skål for et stort valg. -Et veldig stort valg venter.
Hvordan føler du deg?
Jeg vet hva jeg føler for deg.
Jeg vet at det ikke betyr at alt er ok og enkelt.
Jeg er klar over logistikken rundt hvor vi står i livet,
geografiske utfordringer, med flere.
Det er på tide å ta alt med i beregningen.
Ja. Hele veien har vi tenkt at dette er et eventyr,
at alt går glatt, uten utfordringer.
Og det var sant, fram til de siste dagene.
Så det at vi skal ta tid hver for oss nå
gjør meg litt usikker
på mitt valg.
Mange spørsmål har dukket opp, som jeg har ignorert.
Jeg har skjøvet dem vekk, fordi jeg ikke ville ødelegge noe
eller endre på det vi hadde.
Så selv om det er
forvirrende og skummelt
vet jeg at litt tid fra hverandre vil være godt for oss begge,
for da blir min beslutning basert på…
Den vil være gjennomtenkt.
Ja. Det kan jeg respektere.
Jeg tror bekymringene hennes stemmer.
Men én ting har jeg gjort de siste dagene
er å fokusere på hennes følelser.
Jeg har sett bort fra meg selv.
Nå skal vi ha litt tid hver for oss,
der jeg må tenke på det samme fra min side.
Og hvordan vil det se ut?
Det er en stor forpliktelse. Kan hun takle det?
Vi ses.
Vi er nok bare på ulike stadier i livet.
Jeg har guttene mine. Hvordan passer det? Det er så mye uvisst.
Det hadde vært løgn å si at jeg ikke var nervøs.
DAGEN FOR FORPLIKTELSESSEREMONIEN
Forpliktelsesseremonien er i dag.
Jeg føler meg trygg,
men jeg vet ikke hva hun har følt, om hun lar tankene ta overhånd,
eller lar stresset rundt barna ta over.
Jeg støtter henne, jeg er der for henne,
og familien min støtter forholdet vårt.
Men jeg er usikker på om Theresa er med,
på grunn av ulike faktorer jeg ikke rår over.
Jeg er forpliktet til Theresa.
Og
jeg håper hun er klar for å ta spranget med meg.
Følelsene for John blir sterkere for hver dag.
Jeg må vedgå at jeg faller for ham.
Det er nesten for godt til å være sant, men en del av meg føler fortsatt tvil.
Aldersforskjellen er enorm, og… Ja, jeg er redd.
Jeg kan velge å trekke meg i dag.
Og
det er mye å trekke seg fra.
Jeg vet jeg vil angre på å ikke ha ham i livet mitt,
men jeg vet ikke om det blir for mye.
Skal vi bare
ta den enkle løsningen, skille lag,
og gå tilbake til våre gamle liv?
Vet ikke om jeg er klar for dette.
Ok.
Vi gikk gjennom mye vanskelig i starten, som jeg er glad for.
Vi måtte støtte hverandre, og det betyr noe.
Jeg har aldri kunnet være der for noen. Jeg var aldri klar for det.
Jeg var aldri åpen for å motta dette, og støtte noen slik jeg støtter deg.
Jeg føler meg heldig for at jeg får stille opp for deg.
Jeg er trygg på dette.
Jeg er trygg på det vi har bygd. Jeg vet hva vi har, som er følelsen.
Den umiddelbare roen du gir meg hver gang jeg ser deg.
Det at vi kan le i alvorstunge øyeblikk,
i intime øyeblikk.
Jeg gleder meg til…
…neste steg.
Og vi finner ut av det med alderen.
Du må ha tro på at alder ikke er en hindring,
men også tro på meg,
at jeg vil stille opp hver dag og samarbeide om dette.
Da jeg valgte å ta denne reisen
for å finne noen å dele livet med
sa jeg til meg selv at jeg var klar.
Da jeg møtte deg
ble jeg tiltrukket av smilet ditt, energien din og stødigheten din.
Du fikk meg til å le.
Og du fikk meg til
å føle meg bedre enn noen gang.
Men av en eller annen grunn var det noe som fikk meg til å nøle.
Da du møtte barna mine, og jeg ikke fortalte dem alderen din,
var det ikke fordi jeg skammet meg, men fordi jeg var redd.
Jeg var redd fordi å si det ville gjøre det ekte.
Redd på grunn av
alt vi kan bli møtt med fra omverdenen.
Vi vet at verden er urettferdig,
og at det er dobbelt kjønnsmoral mot kvinner som dater yngre menn.
Så jeg begynte å tenke,
kanskje det er bedre om jeg trekker meg før det blir for vanskelig.
Og…
…for ekte.
Du tuller.
Det er mye.
Det er skummelt for meg.
Om jeg lar meg selv…
…være fullstendig sårbar,
med deg
og verden,
er det den største sjansen jeg har tatt i livet.
Jeg så ikke dette komme.
En helomvending fra det vi følte.
Vi har hatt fantastiske tider sammen.
Du har vært veldig tålmodig og forstående.
Men jeg er redd det er for mye.
Du vil ikke ta kampen?
Jeg er en fighter.
Men jeg prøver også å beskytte meg selv, og deg.
Jeg vet ikke hva jeg skal si.
Jeg har et brev som barna mine skrev til deg,
som jeg vil lese høyt.
Greit.
"Kjære John, det var hyggelig å møte deg, og se deg og moren vår sammen.
Hun virket så glad,
og sånn har vi ikke sett henne på en stund."
Et øyeblikk.
"Vi vet ikke helt hva aldersforskjellen er,
men det betyr ikke noe for oss etter å ha sett dere sammen.
Vi vil bare at hun skal være lykkelig.
Og det gjør du åpenbart.
Så vi støtter forholdet deres, og er spente på hva som venter.
Hilsen Lauren, Richard og Michael."
Jeg må bare vite om du tror på det.
Om du tar den utfordringen.
Og om du tror på,
og stoler på, at barna dine støtter deg.
Du må våkne hver morgen
og se, tro og stole på,
stole på at barna dine støtter dette.
Og at hva enn som skjer, kan vi
ta den kampen, men det er opp til deg.
Jeg har sagt hele veien at du avgjør om
du tror på det.
Jeg føler meg mer selvsikker,
og glad, når jeg vet at de skrev det til deg.
Jeg ante ikke hva det sto.
Så jeg vil ikke trekke meg.
Faktisk vil jeg gå mot noe med deg.
Jeg vet ikke helt hva det blir, hvordan det ser ut,
men jeg tror at vi kan navigere gjennom det sammen.
Jeg tror at om du er i stand til å støtte
meg og min syke engstelse…
…kan vi gjøre dette til noe virkelig unikt.
Det tror jeg også.
Og jeg blir til slutt i stand til
å la alle få høre det.
Men
akkurat nå skal jeg bare
gi deg et løfte, og en forpliktelse,
om å fortsette å utvikle forholdet vårt til noe ekte,
noe storartet.
Jeg aksepterer.
Morsomt.
Jeg er spent på hva som venter.
Og jeg er takknemlig for denne opplevelsen.
Jeg vil fortsette å forelske meg i deg.
Jeg også.
Jeg elsker deg.
Jeg elsker deg også.
Jeg elsker deg for høyt til å gi slipp.
-Bra, for det slipper du. -Bra svar.
Jeg er litt nervøs.
Jeg er trygg på Derrick, og på forholdet vårt,
men det er fortsatt mye jeg frykter angående min framtid.
Jeg er 23.
Jeg hadde aldri trodd at jeg skulle flytte på tvers av landet,
og det for en mann med barn.
Jeg tror frykten kommer av at jeg ikke har erfaring med
å være i et sånt forhold, med noen som har barn.
Dette er en stor avgjørelse.
Enten forlater jeg Derrick, og går tilbake til livet i Seattle,
eller så drar jeg med Derrick,
og ender opp med noe helt annet enn noe jeg hadde sett for meg.
Jeg er i tvil. Skal jeg satse alt,
og legge om på alt for en mann, og et forhold?
Eller tar jeg det vanskelige valget om å avslutte det?
Jeg hadde aldri trodd at jeg ville gå inn i denne opplevelsen
og finne en så ekte, genuin, autentisk forbindelse.
Det føles som at jeg skal gifte meg. Det er mye som er på spill.
Det er en stor livsendring hun må ta stilling til.
I vår siste samtale
var hun i tvil, og nervene var til stede.
Hun er redd hun gir opp livet hun har, og muligens et karrierebytte.
Det er mye.
Jeg har sympati og empati for det, men jeg vil ha henne i Dallas med meg.
Men jeg vet ikke
om forholdet vårt som det er nå
er sterkt nok til at hun vil gjøre sånne endringer.
Hallo.
-Du ser fantastisk ut. -Takk.
Fra dag én visste jeg ikke helt hva det var,
bare at jeg var så komfortabel med deg.
Jeg følte meg rolig, fredfull, etter bare en kort samtale.
Helt ærlig, der og da visste jeg innerst inne
at jeg ikke ville utforske noe annet på feriestedet.
Og vi fortsatte, og flyttet sammen.
Og ja, det var nerver der.
Det er ikke lett å flytte sammen med noen jeg nettopp har møtt,
men gjennom den prosessen tenkte jeg at det ville bli flott, men jeg tok feil.
Det ble mye bedre enn kunne tenke meg.
Så for meg var hele reisen, både med moro og gode stunder
så vel som utfordringer og tøffe samtaler, like viktig.
Jeg føler at vi har utviklet oss gjennom hvert steg.
Fra første dag visste jeg at du var unik.
Til tross for aldersforskjellen på 20 år
er jeg sikker på at min største velsignelse var å møte deg.
Jeg har alltid tenkt på, og drømt om,
mannen jeg ville ende opp med.
Men du er langt bedre
enn noen jeg kunne ha forestilt meg.
Og nå kan jeg ikke tenke meg
en framtid uten deg.
Jeg har vært trygg på din karakter siden vår første date.
Men etter å ha bodd sammen
vet jeg at du er en av de beste mennene jeg har møtt.
Det har vært en ære å dele denne reisen med deg.
Jo nærere vi kommer
jo mer vet jeg, og ser jeg, hvor fantastisk du er.
Derrick, du er en fenomenal person.
Av og til virker det for godt til å være sant, men du er bare sånn.
Og jeg føler jeg er den heldigste jenta i verden som fant deg her.
Mange tilbringer hele livet på leting etter hva vi har funnet her.
Om jeg drar herfra uten deg
vil jeg kanskje angre resten av livet.
Men hvis vi forblir sammen
vil livet mitt se helt annerledes ut enn hva jeg så for meg.
Jeg hadde ofret hele livet mitt i Seattle.
Mine venner, min støtte,
og alt jeg har bygd opp de siste fire årene.
Men
i dag
setter jeg det ukjente til side, og stoler på hjertet.
Så
jeg er 100 prosent med på å flytte til Dallas…
…og begynne vår reise sammen.
Utenfor alt dette.
Ja, det var mye.
Men jeg lover at jeg alltid skal gjøre jobben.
Jeg kommer alltid til å prøve.
Jeg skal beskytte deg, og hjertet ditt.
Pfeifer, jeg elsker deg.
Så dette er min gave til deg.
Det er en nøkkel til vårt hjem, som har vært mitt hjem.
Takk.
-Det betyr så mye for meg. -Absolutt.
Jeg vil ikke at du skal bo for deg selv i Dallas.
Mitt hjem er vårt hjem.
Jeg føler meg som verdens heldigste.
Det har jeg hele veien.
Da er vi to, kjære.
Jeg kom hit for å kunne åpne hjertet,
og finne noen jeg vil tilbringe livet med.
Når jeg tenker på framtiden vil jeg bare være lykkelig gift med en herlig mann.
Til tross for opp- og nedturer tror jeg at det kan være Chris.
Jeg er en håpløs romantiker.
Så jeg vil at dette skal gå i orden. Vi har noe her.
Endelig er vi godt stilt, men et stort steg venter.
Jeg er 41. Han er 26.
Så, er han virkelig klar?
Jeg er usikker.
Jeg kan ikke gi opp håpet, uansett.
Jeg er urolig.
Vi er så klart glade i hverandre, for det har vært emosjonelt opprivende.
Om vi ikke var glade i hverandre hadde vi ikke vært her.
Spørsmålet var, og er, er vi forelsket?
Leah er en jeg har utviklet en så sterk forbindelse med,
og omtanke for, at jeg vil se forbi hva vi har opplevd,
og prøve å gå framover.
Samtidig prøver jeg å finne ut
om jeg er klar for dette eller ikke?
Denne avgjørelsen vil påvirke meg for alltid.
Logikk, følelser,
hodet, magen, hva skal jeg lytte til? Det er så mange stemmer,
enten utenfra eller i oss selv, som ber oss gjøre noe.
Jeg prøver å ignorere alt samfunnet sier
bør skje, og høre på hva jeg vet er sant,
som er hva hjertet mitt sier er riktig.
-Du ser bra ut. -Hei. Takk.
Så fin du er.
Før feriestedet ba jeg Gud om å sende meg min person.
Jeg håpte virkelig at de ville være på feriestedet.
Og så møtte jeg deg.
Etter vår første samtale visste jeg at vi hadde noe spesielt.
Og vårt første kyss var hett.
Du tente noe i meg som jeg trodde var borte.
Jeg vet vi har hatt en del opp- og nedturer,
men for meg har det vært mer bra enn dårlig.
Du utfordret meg til å forbedre meg.
Det takker jeg deg for.
Takk for at du hører, ser, og alltid ber meg om å være meg.
Takk.
Fra første dag snakket vi om å være ærlig og åpen.
Jeg tror det viktigste jeg vil understreke er
hvor ærlig og åpen du har latt meg være.
Du har utfordret meg, hjalp meg å vokse. Jeg håper jeg har gjort det samme.
Jeg får ikke takket deg nok for opplevelsene vi har hatt.
Vi har hatt opp- og nedturer,
og det er ingen tvil om at det har vært krevende stunder,
og vakre stunder.
Og jeg vil huske
begge.
Jeg tror vi må
fortsette å være ærlige.
Og…
Vi har snakket om aldersforskjellen mange ganger,
og kanskje aldersforskjellen var vanskeligere enn vi trodde.
Men, her er vi.
Jeg tror begge har tatt et valg som vil påvirke våre liv og våre familier.
Jeg håper bare at det er det riktige.
Jeg tror jeg bare ville at du skulle se det jeg ser.
Jeg ville vise deg verden. Jeg vil se mer med deg.
Jeg ville få deg ut av komfortsonen, ikke sant?
Jeg vil utfordre deg på alt jeg kan, og jeg liker at du utfordrer meg.
Jeg kan se for meg å vokse med deg, bygge med deg.
Jeg vet det tar på.
Jeg forstår at vi ikke var på vårt beste.
Jeg vil se deg på ditt beste, og meg på mitt beste,
og se oss på vårt beste sammen.
Jeg vil forplikte meg til deg.
Unnskyld meg.
Så…
Wow.
Vi har snakket om forskjellene våre, og fortalt om
hva vi vil ha i en partner fra dag én.
Jeg tror begge vil ha familie, og slå seg til ro.
Kanskje vi vil det i ulikt tempo.
Jeg tror at aldersforskjellen satte et unødvendig press på oss,
og satte oss i en situasjon der…
…for første gang i livet var det vanskelig å være meg selv.
Derfor føler jeg at dette partnerskapet ikke er riktig.
Og til slutt
kan jeg ikke gå videre med noe som ikke føles helt riktig.
Det føles urettferdig for deg, for din familie, eller min.
Så jeg velger å avslutte forholdet her.
Helt ærlig, jeg vil verdsette hvert sekund, og hver opplevelse.
Jeg håper det ikke er slutten på et vennskap som jeg
setter høyt.
-Seriøst, takk. -Bare hyggelig.
Du er vakker inni og utenpå.
Kan jeg få en klem?
Fint å møte deg.
Chris ville ikke være med meg.
Om noen vil være med deg, vil de være med deg, og kjempe for det.
Derfor ville jeg satse på oss, og se om vi fikk til noe.
Men det ville ikke han.
Jeg vil bli valgt, men ville ikke trygle om å bli valgt.
Kan ikke gjøre en mann av en gutt.
Jeg ville finne kjærligheten her på feriestedet, men det gikk ikke.
Alt i alt har jeg lært hvem jeg er.
En sterk, intelligent og vakker kvinne.
Og min framtidige partner vil være lykkelig for å være med meg.
Og jeg gleder meg.
Jeg er helt klart litt usikker.
De siste dagene har jeg grublet mye.
Det er så mye frykt.
At aldersforskjellen er for stor, livssituasjonene våre er for ulike,
timingen, avstanden…
Er vi for langt unna hverandres ståsted i livet?
Det hadde vært løgn å si at tanken ikke streifer meg
hver dag jeg er med Libby.
Det er helt klart to sider, som strides om det kan gå.
Én er basert på tidligere erfaringer, og alle tingene
som ikke har fungert.
På den andre siden har jeg hjertet mitt.
Jeg er litt nervøs inn mot dette.
Jeg og Andrew har vært bunnsolide gjennom dette.
Jeg forventet ikke å komme hit
i dag morges, og være i tvil.
Men de siste dagene har han luftet at
han er redd for å ta fra meg ting, og avstanden mellom oss.
Så nå er jeg også veldig usikker.
Tvilen fra Andrew setter tanker i hodet mitt.
Jeg tenker, vent, har han rett? Vil dette fungere?
Hans tvil har smittet over på meg.
Og jeg tror at alt sammen har begynt å skremme meg.
Jeg vet ikke hva han føler.
Jeg vet ikke om han har funnet ut at aldersforskjellen
er for stor.
Det er mulig at Andrew vil knuse hjertet mitt der oppe.
Flott.
-Du er vakker. -Takk.
-Du ser kjekk ut. -Takk.
Jeg kom hit i håp om
å finne noe,
men jeg trodde vel ikke helt at jeg skulle finne noe ekte.
En del av meg lurer på om dette vil fungere
utenfor bobla vi har vært i.
Du er 22. Jeg er 38.
Det er et stort gap.
Livet ditt har akkurat begynt.
Du finner ut av hvem du er, hva du vil, hvor du skal.
Og jeg er etablert i livet jeg alt har bygd.
Min største frykt er å stå i veien for drømmene dine,
selv om du er en del av mine.
Jeg forstår hva du mener.
Jeg har jo også tenkt det samme.
Du vet at av og til er det vanskelig for meg
å uttrykke hva jeg føler med ord.
Og av og til er det bedre og enklere å skrive det.
Så jeg skrev noe til deg.
"Inn mot denne opplevelsen
håpte jeg på det beste, men trodde ikke jeg ville møte en som deg.
Du har alt jeg har ønsket meg i en mann,
som er utrolig sjeldent, for det inkluderer noen sprø ting,
som å synge Taylor Swift med meg, og manifestere."
Du utfordret meg til å åpne opp på helt nye vis,
og fikk fram en side av meg som få får se.
Jeg elsker hvordan du bryr deg om døtrene dine,
og at beskytter dem på alle vis viser at du er en god far.
Å høre om dine opplevelser som far
var en av mange ting jeg likte ved deg.
Når det er sagt, jeg vet at det medfører mye ansvar, som jeg ikke tar lett på.
Jeg vet at du er bekymret for aldersforskjellen,
og det at jeg er 22,
og du tror det er en mulighet for
at du kan hindre for mye i livet mitt.
Derfor har jeg nå tenkt mye på hva jeg faktisk ønsker meg.
Jeg føler virkelig at du bare vil tilføre ting i livet mitt."
Jeg har også hatt god tid til å tenke.
Og
sannheten er…
Samme hvor mye tvil jeg har rundt aldersforskjellen,
avstanden og timingen,
er jeg ikke i tvil om hva jeg føler når jeg er med deg.
Da vi først kom hit
spurte du om jeg noen gang hadde trodd
jeg kunne forelske meg før dette var over.
Og jeg husker at jeg sa…
"Jeg tror noen kan det."
Men jeg trodde ikke det ville være meg.
Jeg tok feil.
For det har jeg.
Og jeg elsker deg.
Du har åpnet ting i meg
som jeg trodde var avstengt for godt.
Jeg har ventet lenge på noe sånt.
Veldig lenge.
Og jeg føler at det endelig er min tur.
Dette kan faktisk være
min lykkelige slutt i en romantisk komedie.
-Ja, jeg er cheesy. -Nei, jeg elsker det.
Jeg har tenkt mye på
hva som kommer etterpå.
Og jeg vet ikke
hva din generasjon kaller det for tiden.
"Hard launch"?
"Soft launch"?
Sikkert noe langt kulere enn det jeg har tenkt å si.
Men
jeg vil veldig gjerne dra herfra med deg som kjæreste.
-Du vil ha en "hard launch"? -Jeg vil det.
Du må svare før jeg fortsetter.
Ok.
Jeg vil forplikte meg,
og jeg vil være sammen med deg utenfor dette,
for jeg elsker deg også.
Kom her.
Herregud.
Greit.
Så, det er én ting til.
Døtrene mine.
De er aller viktigst for meg.
Med deg føler jeg meg trygg.
Du gjør at det føles trygt å åpne opp
den esken igjen.
Og jeg vil gjerne at du kommer til Baltimore
for å møte døtrene mine, fordi jeg kan se deg
i min framtid for all tid.
Det betyr mye at du sier det.
Veldig fint.
Jeg tror at
jeg vet hvor mye døtrene dine betyr for deg.
Og du skal vite at
jeg mener det er like viktig for meg.
Og jeg tror at
om du er villig til å åpne opp den delen av livet ditt for meg
hadde jeg vært
kjempeglad for å ta del i det.
Jeg elsker deg virkelig.
Jeg elsker deg også.
Jeg er på et godt sted i livet. Jeg er på vei til å fylle 50 år.
Jeg har aldri følt meg mer komfortabel fysisk,
økonomisk, åndelig, alt.
Det eneste som mangler er kjærlighet.
Jeg trodde ikke på en ny kjærlighet.
Men Logan gjør at hjertet føles fullt, han gir meg håp,
og han får meg til å føle meg levende.
Logan og jeg har hatt mange opp- og nedturer.
Endelig er vi godt stilt, unntatt ett spørsmål.
Er han klar for forpliktelse?
Vil Logan ta steget framover, og være klar for en forpliktelse?
Eller er han klar til å fortsette med festingen i Dallas,
mens jeg drar hjem til Ohio og begynner på nytt igjen?
Tanken på å dra hjem alene er vond.
Jeg vil ikke at det skal ta slutt.
Jeg har så klart forelsket meg i Vanessa.
Kjærligheten vår føles helt synkron.
Det føles som noe jeg ikke trodde jeg ville finne.
Hun elsker meg på en måte jeg ikke har opplevd før.
Det er sprøtt at hun er 20 år eldre enn meg,
men uansett alder vet jeg ikke om jeg finner noen som Vanessa.
Inn mot forpliktelsesseremonien er spørsmålet,
vil jeg kunne gi henne det hun ønsker seg?
Det er en sjanse for at
jeg går opp til kvinnen jeg har forelsket meg i,
og alt er perfekt.
Og det er en sjanse for at
jeg ikke oppfyller forventningene.
Det er en sjanse for at
vi går herfra hver for oss.
-Hei. -Hei.
Så fin du er.
-Godt å se deg. -Jeg er så nervøs.
-Ja, ikke sant? -Ja.
Kan vi holde hender? Det hjelper når jeg er nervøs.
Logan, da jeg møtte deg var du en skikkelig gentleman.
Vi hadde en fantastisk samtale.
Og så gikk vi på daten vår,
og du sa du fryktet optikken av å date en eldre kvinne.
Og jeg tenkte: "Hva er greia? Jeg forstår ham ikke."
Så jeg tenkte, glem det.
Men du gjorde et par ting som var veldig viktig for meg.
Du ba om unnskyldning,
og tok ansvar for handlingene dine.
Og det betydde mye for meg,
så jeg valgte å gi deg en ny sjanse.
Ja.
Jeg føler at med deg
har jeg åpnet opp mer enn jeg har med noen annen.
Jeg føler meg trygg, og det er veldig viktig for meg.
Jeg hadde det tungt før jeg kom hit.
Jeg mistet moren min, for nesten et år siden.
Å være med deg førte et lys inn i livet mitt.
Og jeg er glad for at du er her.
Glad for å være her.
Ja, reisen vår har vært alt annet enn et glansbilde.
Til tross for kaoset fant vi en forbindelse.
Og jeg tror du utfordret meg, stilte krevende spørsmål,
og lurte på om jeg var klar for å forplikte meg,
klar for noe seriøst, eller…
-Om jeg bare var en flørt for deg. -Ja.
Men realiteten er at du har gjort meg til en bedre mann.
Å gå gjennom denne prosessen med deg
var mer enn jeg kunne ha sett for meg.
Jeg er glad at etter all motbøren har vi nådd et parti med fred,
kjærlighet, og uten krangling.
Og jeg vil ikke gå tilbake til mitt gamle liv uten deg.
Så når det er sagt,
jeg vil ta deg med hjem til meg, la deg møte familien min,
møte mine venner, ved min side.
Og på veien videre håper jeg at du kan gjøre det samme for meg,
og la meg møte venner og familie, som den del av din verden.
For jeg vil ha deg i min.
Skal du gjøre det slutt nå?
Her er greia.
Reisen vår har hatt mange opp- og nedturer.
Og kaoset vi fant
er…
Er det giftig, eller var det sunt, ikke sant?
Og det har gjort at jeg spør meg selv
om det er bra for oss eller ikke, sant?
Tiden alene
fikk meg til å innse at jeg kanskje ikke er mannen for deg.
Kanskje
er jeg ikke god nok for deg. Det undres jeg på.
Det har vært vanskelig, og…
Jeg vil ikke gi løfter jeg ikke kan holde.
Så…
Jeg må ta løfteringen tilbake.
Det har vært en tøff reise.
Mitt første instinkt er alltid riktig.
Jeg bør følge magefølelsen når jeg møter noen.
Ja.
Kanskje jeg prøvde å tvinge brikkene til å passe.
Nok en gang valgte jeg feil.
Ja.
Men…
I tiden for meg selv har jeg også innsett at
kanskje jeg ikke må være en perfekt mann.
Kanskje jeg bare må være fyren som stilte opp for deg
i alle gode stunder, opp- og nedturer.
Noen du kunne snakke med og stole på.
Noen som alltid var der for deg, som din mor før hun dro.
Og jeg tror at å tilbringe tid med deg,
kose meg med deg,
uten å tenke på aldersforskjellen,
har gjort meg
klar for forpliktelse.
Hva er det som skjer?
Hva?
-Jeg vil ikke at dette skal ta slutt. -Herregud, hva skjer?
Og, ikke sant,
det har vært en heisatur.
Men jeg vil ikke stå av enda.
Elsker deg dritmye.
Og jeg vil inngå et løfte, og en forpliktelse.
Du er en som fortjener alt.
Hva er det som skjer?
Og noen som fortjener Kobe-ringen.
Gi deg. Nei.
Skjer dette på ordentlig?
-Vanessa… -Slutt!
Jeg er ikke klar for å stå av enda.
Herregud. Hva er det som skjer?
Så…
Vil du fortsette denne reisen, og leve sammen?
Ja, det vil jeg.
Herregud. Jeg skjelver.
Så…
-Herregud. -Det er det.
Herregud. Så fin den er!
-Da gjør vi det. -Oi.
Jeg elsker deg som faen.
Herregud.
-Det er vilt. -Å, du store.
-Du har leppestift på deg. -Ja, vet det.
Herregud, jeg skjelver.
Du lurte meg skikkelig.
Da du begynte å angripe meg tenkte jeg: "Å, faen."
Herregud.
Alder betyr ikke noe for oss. Samme hvor sprøtt det er
å bli forlovet med noen som er 20 år eldre enn meg, er det…
Det er Vanessa.
Det er hun som har forandret meg.
Hun har fått meg til å føle ting jeg aldri har følt før.
Til syvende og sist var det nettopp det jeg ønsket meg.
Jeg så for meg alle mulige utfall da jeg kom hit,
men det eneste jeg ikke så for meg var å finne mitt livs kjærlighet.
Jeg kom inn i dette med et åpent sinn,
og jeg er kjempeglad for utfallet.
Jeg trodde ikke jeg ville gå inn i dette
og forandre livet mitt totalt.
Hva het du?
-Derrick. Jeg er Pfeifer. -Elsker øynene dine.
Takk, samme her.
Det er sjeldent å finne noen du får så god kontakt med.
Jeg hadde aldri forventet det,
men jeg er takknemlig for det.
Vil du…
Pfeifer er den jeg har lett etter.
Hun er ydmyk. Hun er kjærlig.
Alt det er ting jeg har ønsket meg,
men jeg visste ikke om de fantes.
Jeg har alltid tenkt at alder bare er et tall,
og ja, denne opplevelsen beviser akkurat det.
Jeg kom hit for å prøve noe utenom det vanlige,
og møte folk i alle aldere.
Hadde noen sagt: "Du vil komme hit og falle for en som er 20 år yngre,"
hadde jeg sagt: "Du er helt sprø."
Romeo! Hvorfor er du Romeo?
Skal det ikke være omvendt? Du skal nok stå her oppe.
Men Logan og jeg har noe helt unikt.
Så, jeg er 49.
Jeg hadde tippet 29.
Hvorfor Vanessa?
Altså, jeg kunne ha fått kontakt med hvem som helst.
Det var 19 andre kvinner på feriestedet, noen nærmere min alder,
men jeg hadde ikke elsket noen likedan som Vanessa.
Hun er unik.
Hvor går vi nå?
-Neste steg er å nyte kvelden. -Gi deg.
Jeg trodde jeg måtte gå inn i mine siste leveår alene.
Nå nærmer jeg meg 50, og er forelsket.
Jeg fikk mer enn alt jeg har ønsket meg fra dette.
Jeg møtte noen jeg aldri hadde trodd jeg ville møte.
Én, gå!
Andrew ser meg for den jeg er, og ikke alderen min.
Han ser sider av meg som mange ikke ser,
og anerkjenner det, setter pris på det.
Det er helt nytt.
Jeg nyter det vi har nå, og å våkne opp med deg.
Ja, dette er nok det fineste jeg vil si til deg, men…
Jeg liker deg mer jo bedre kjent vi blir.
Jeg føler at jeg fikk min rom-com-aktige lykkelige slutt.
Og jeg kunne ikke ha skrevet et bedre manus.
Jeg tror absolutt at alder er ingen hindring,
for jeg hadde aldri trodd
at jeg ville få en forbindelse med noen som er 27 år yngre til den grad.
Jeg prøver meg.
Jeg elsker Theresa, og følelsen jeg får med henne.
Greit.
For at hun ser meg for den jeg er,
og elsker og aksepterer meg
for en 27-åring som er litt mer moden.
Det er forbindelsen som teller, Ikke lysene på kaken.
-Skal jeg klype ræva di? -Ja.
Tekst: Kristian Vilnes Opdahl