ŽIVOT, LARI I POTRAGA ZA NESREĆOM NEŠTO KAO ISTORIJA AMERIKE
DJUI PORAZIO TRUMANA
RAT JE ZAVRŠEN! SAD SU POBEDNICI!
14. avgusta 1945. Japan se predao Saveznicima
i Drugi svetski rat je konačno završen.
Amerikanci su slavili na ulicama.
Raspoloženje je ovekovečeno na čuvenoj fotografiji
koju je Alfred Ajzenstad načinio za časopis Lajf.
Mornar u uniformi koji strastveno ljubi bolničarku
nasred prepunog Tajms skvera
postao je simbol američkog ponosa i pobede.
Ali fotografije ne govore sve.
DAN POBEDE!
Rat je završen! Rat je završen!
Pobedili smo! -Tako je!
Pobedili smo.
Pobeda! Pobeda! -Pobedili smo!
Ne! Dalje šape, momče.
Rat je završen.
Pa šta? -Gotovo je.
Beži od mene! -Sad slavimo.
Ti si bolesnik! -Nisam. Svi se ljube.
Nije istina. Samo ti. -Ne samo ja.
Perverznjaku jedan!
Nisam perverznjak. -Jesi. A ja sam nečija devojka.
Dobro, de. -Džoni?
Ne zovi Džonija.
Džoni? -Šta je ovo?
Dođi, Džoni.
Dripac te uznemirava?
Da. -Ma ne, Džoni.
Hteo je da me poljubi. -Hteo si da je poljubiš?
Svi se ljube. -Ne, ne.
Molim? -Nemoj, Džoni.
Zamahnuo si rukom? -Ne, ma kakvi. Nisam.
Napao je mornara. -Ne, nisam.
Kačiš se sa Džonijem? -Na Dan pobede?
Ma kakvi! Zašto bih se kačio s njim?
Sigurno je nacista.
Nisam nacista. -Perverzni nacista.
Nisam nacista! Ne, Džoni.
Nemoj! -Naučite ga pameti.
Šta? Ne, nemojte! -Na njega.
Ne, ne, nemojte!
Godine 1841.
Vilijam Henri Harison postao je deveti predsednik SAD.
Iako je bila ljuta zima,
68-godišnji predsednik održao je najduži inauguracioni govor
u istoriji SAD. Bez kaputa, držao je govor dva sata.
Harison se, gle čuda, ubrzo razboleo.
Lekari su ga lečili
zmijskim otrovom, laksativima, pijavicama, živom i opijumom,
od čega je predsedniku bilo još gore.
Svako je imao predlog kako ga treba lečiti.
Nažalost, najviše su uvažili one koji su najmanje znali.
Dobar dan, gđo Harison.
Drago mi je što vas vidim, Lorense. -Takođe.
G. predsedniče, čestitam. -Hvala vam.
Imam novi duvan. Kako vam se dopada miris?
Ne razumem se u duvan. -Ja ne osećam nikakav miris.
Ima blagi miris trešnje. Ne osećate?
Ne, ne osećam miris trešnje.
Uopšte? -Osećam dim.
Da vas nešto pitam. -Izvolite.
Koliko ste Indijanaca ubili? -Lično?
Izboli ste ih ili ustrelili?
Verujem da sam neke ustrelio,
neki su pali na moj mač,
a bilo je i onih koje sam udavio govorima.
Jasno mi je zašto se vas dvoje lepo slažete.
Vrlo duhovito.
Uz poštovanje, čini mi se da bi vas Indijanac i perom oborio.
Ne izgledate kao rmpalija. -Uz poštovanje,
treba da ukažete veće poštovanje.
Istina, iako nisam brz i vešt,
ipak me nije lako oboriti.
Zato vas zovu Tipekanu.
Kanu se prevrnuo, ne ja.
Vidim da nemate kaput, a vrlo je hladno.
Nije vam hladno? -Dan je divan.
Ne treba mi kaput. -Vi ste predsednik.
Neko bi vam držao kaput. Čak i vaša gospođa.
Ne, gospođa Harison neće da drži kaput.
Vidim da ne poznajete prvu damu.
Baš nešto i ne želim da je upoznam. Elem, neko bi vam držao kaput.
Sad je već prohladno. Nećemo da predsednik cvokoće.
"Ijao što je hladno!" -Ne, kažem vam.
Sasvim mi je prijatno. -Dobro. Neću da vas zadržavam.
Sad je predsednik! Treba kao kod doktora.
Kažeš svoje i produžiš. -Ne, ne.
Čestitam! Jedva čekam da se bacim na posao.
Mnogo vam hvala.
Bilo mi je drago.
Gospodine? Je li vam dobro?
Savršeno.
Sigurno? Kašljete.
U ovo doba godine me muči polenska kijavica.
U martu? -Dabome.
Rukovali smo se.
Pružili ste ruku. -Nije trebalo da je prihvatite.
Bio sam učtiv.
Čujte, ja mislim...
Vrlo je ružno pružiti ruku
kada ste prehlađeni ili bolesni.
Vi ste mi bliski.
Kad ste mi pružili ruku
morao sam da je prihvatim.
To je neophodno. Apsolutno neophodno.
Zar vam nije jasno?
U redu. -Bože dragi.
Shvatio sam.
Mili? -Je li sve u redu?
G. predsedniče?
Osećam... slabost.
Zovite doktora.
Donesite još toplih peškira.
Kako mu je, doktore?
Temperatura ne pada.
Činite li sve? -Naravno. Puštam mu krv, dajem mu opijum,
a uvešćemo i pijavice.
Imate li ih dovoljno? -Naravno.
Optimisti smo po pitanju pijavica. -Hvala vam.
Dobar dan. Kako ste?
Dragi! -Marta.
Doktore? Kako je on? -Predsednik nije dobro.
Bio sam na inauguraciji. -Da.
Nije imao kaput. -A bilo je hladno.
Desetoro ljudi je moglo da mu drži kaput.
Njegova žena prva. -Neće. Suviše je velika dama.
Svi bi mu poneli kaput.
Bolje je imati kaput nego biti bez njega.
Šta fali? -Ništa.
Vrlo je samoživo od njega što nije poneo kaput.
Puvakao se. Rukovali smo se.
Sad brinem da me je zarazio.
Golica me u grlu.
Obratite se vašem doktoru. -Sad sam sa doktorom.
Ali ja lečim predsednika. -Znam, razumem.
Brinete o njemu. -Tako je.
I treba. Neću da ometam vašu brigu.
Samo bacite pogled. -Neću da vam gledam u usta.
Hajdete. -Neću.
Posvećen sam jednom pacijentu, vođi ove zemlje.
Sad ne brinete o njemu.
On je u postelji, a vi ste ovde.
Spremam pijavice i osluškujem njegovo disanje.
Pratim delovanje opijuma.
Pazim ga. -Mene pazite upola.
To je nemoguće. Jasno je da nikad nikoga niste pazili.
Jednom sam bolesnom rođaku odneo mafine.
Neću da vam gledam u usta. Gledam vas u oči.
Već me gledate u oči.
Malo spustite pogled i zavirite u usta.
To bi bio drugačiji pogled. Ne. -Zvirnite.
Neću. Sada me izvinite, treba da se posvetim predsedniku.
Razumem, ali šta on radi?
I on se stara. -I ja se staram.
Vas dvojica, zajedno?
Da, mi smo njegovi lekari.
Da vas pitam.
Jeste li se u duši obradovali kad se razboleo?
Ne. Otišao sam u crkvu i plakao. -Molim vas.
Da za nekoliko dana
i ja ovako završim, kako bi vama bilo?
Da li biste bili predsednik? -Ne.
Grad je prepun bolesnih. Kao odvratna baruština.
Koliko biste mi naplatili pregled u ordinaciji?
Ordinacija mi je u Beloj kući, ne možete da dođete.
Zašto? -Mora da se zakaže,
a zakazujem samo predsedniku.
Ne radite ništa po ceo dan?
Jer sam uradio svoj posao.
Vi ste badavadžija u Beloj kući. -Nisam badavadžija.
Mi predviđamo probleme
i uklanjamo pretnje pre nego što do njih dođe.
Zašto mu onda niste poneli kaput? -Lorense, molim vas.
Hvala vam na pomoći, doktore. -Meni rukovanje ne smeta.
Je li? Dobro. -Nimalo mi ne smeta.
Dušo moja.
Sirće...
Izvinite? Oprostite što smetam.
Rukovao sam se sa njim na inauguraciji.
Vidite da je mnogo bolestan.
Koliko brzo moram da stignem do sapuna i vode?
Imate deset sekundi. -Deset sekundi?
Samo? -Da.
Znači da se treba rukovati samo u kupatilu.
Ili treba nositi lavor i sapun da se ne razboliš.
Ne, sada nema hrane, molim vas. -Molim? Zašto?
Prehlada se hrani, a groznica izgladnjuje.
Ne slažem se. Prehlada se izgladnjuje a groznica hrani.
Pobrkali ste. Ili ste doktor?
Nisam, ali moja majka je govorila da se prehlada izgladnjuje.
Kad sam imao šarlah
majka me je samo hranila.
Dobio sam sedam kila i ozdravio za nedelju dana.
Vaša majka je bila doktor? -Ne, uzgajivač šnaucera.
Ali bila je verzirana žena. -Je li još sa nama?
Nije, umrla je od šarlaha jer smo ostali bez hrane.
Izgladni groznicu i hrani prehladu i imaćeš starost kao nagradu.
Ne. Prehladu izgladni a hrani groznicu i doćekaćeš stotu godinicu.
Možda imate pravo. Ima pravo.
Ne. -Groznicu hrani.
Nas su učili da hranimo oboje.
I to je pogrešno.
Nahrani prehladu... -Nemoj, čuvaj snagu.
Kad izgladniš, umireš.
Nahrani groznicu.
Za ime Boga. Da, nahranite ga.
Nahranite groznicu. -Ima li još torte?
Dajte čoveku da jede. -Nisam rekao da ništa ne sme.
Napunite mu tanjir. -Dobro.
Spremni? Evo pire krompira.
Bravo! -Trebalo je da uzmem kaput.
Drugi put.
Mrtav je. -Jao, dušo moja! Ne!
Ne! -Šta je ovo?
Zašto je ovde toliko hrane? -Predsednik je prezalogajio.
Vi ne znate prvo pravilo medicine? Hrani prehladu, groznicu izgladni.
Rekao sam vam. -Ja sam rekao.
A vi ste priredili zabavu.
Predsedniku je pukla utroba a vi ste ga hranili?
Ljudi su se zbunili...
Ovo je nečuveno! Ko je odgovoran?
Navalite!
Šnicla iz Landija, g. predsedniče!
Krajem 1846, grupa pionira pošla je iz Kalifornije.
Vodio ih je Džordž Doner. Ali zalutali su u planini
kad je rano napadao sneg.
Spasioci su do njih stigli
tek četiri meseca kasnije.
Grupa je ostala bez hrane
pa je pribegla drastičnim koracima.
Kažem drastični koraci a mislim na kanibalizam.
Što će reći da su jeli jedni druge.
Za one koji su stradali to je bila strašna tragedija.
Oni koji su preživeli
teško su objasnili šta se dogodilo.
Bože dragi.
Donerova družina!
Tu su. -Donerova družino!
Našli smo vas! -Evo ih.
Zdravo! -Zdravo.
U klancu se istopio sneg pa smo najzad stigli do vas.
Živi ste, Bogu hvala. -Najzad smo vas našli.
Da, zamislite. -Zdravo svima.
Baš ste pažljivi.
Vi ste spasioci? -Družina!
Spasilačka družina.
Voleo bih da jednom budem u spasilačkoj družini,
pa da mi ljudi budu zahvalni do kraja života
zato što sam ih spasao.
Lavu bi izvadio trn iz šape.
Od mene to ne očekujte.
Dobro izgledate, gospodine.
Pa da... -Dobro smo.
Da. Živi smo. -Tako je.
Sve u svemu, dobro smo.
Da, sve u svemu. Preživeli smo.
Čili ste kao na dan polaska iz Solt Lejk Sitija.
Pa sad... -To je lepo.
Divno izgledate. -To je lep kompliment.
Hvala, divni ste.
Gde su ostali?
Sad... Na koga tačno mislite? -Pa mislim...
Dobro pitanje. -Nije loše.
To je dobro pitanje. -Jeste.
Gde su ostali? -To sam pitao.
Imamo odgovor. -Imamo.
Jednostavan je. -Da. Nisu ovde.
Tako je. Nisu ovde. -Nisu ovde.
To vidim. -Ali mi smo tu.
Oni nisu. -A gde su?
Da.
Sad... -Da vam pravo kažem...
Da vam pravo kažem, otišli su.
Usred zime?
Klanac je zavejan.
Preklinjao sam ih da ostanu,
ali otišli su i nas ostavili da se snalazimo.
Niste se sukobili? -Ne, ostali smo složni.
I niko nije umro.
Tako je, niko. -Nisu umrli ovde.
Taman posla! Niko se nije ni razboleo.
Niko nije umro. -Niko.
Tamo niko nije umro. -Niko.
Niko nije umro tamo. -Da, niko nije umro tamo.
Niko, hvala Bogu.
Kako ste onda izdržali bez ikakve hrane?
Da. -Da...
Dakle, ovaj stvarno... -Pomisliš da je gotovo...
Mnogo je lud. -Čekajte.
On postavi novo pitanje.
Je li ovo pitanje bolje od prvog? -Neuporedivo.
Pitanje se samo nameće. -Ali je svejedno fenomenalno.
Znamo da je to neverovatno pitanje, pa neka bude poslednje.
Kako glasi odgovor? Kako ste preživeli?
To je dobro pitanje. -Zato će biti poslednje.
I prosto je.
Meni je isuviše bolno da ulazim u detalje.
On, mučenik, četiri dana nije izlazio iz šatora.
Užasno. -Džejkobe?
Bilo je teško, ali sad je dobro. -I, kako ste preživeli?
Vraćam se u šator. -Ne, ne!
Moram. -Ne!
Nije mi mesto... Dobro.
Saberi se. -Žao mi je što vas potresam.
Prestanite da zapitkujete! Teško nam je.
Verujem da ste potreseni. -Tako je. Jesmo.
Ali stvarno me čudi što tako dobro izgledate.
Baš ste ljubazni.
Hvala vam. Samo nam delite komplimente.
Šta to miriše? -Paprikaš je gotov.
Ne, nije. Ne, ne.
Odnesi tu šerpu. -Šta?
Bendžamine Doneru! -Šta se dešava?
Ovo je spasilačka družina.
Je li? Zdravo! -Bendžamine, dobro izgledate.
I jesam dobro. -Izgledate vrlo dobro.
Vrlo, vrlo dobro.
Bio sam na svežem vazduhu. Vazduh svakome...
A volim da sečem drva u šumi.
Baš volim. -Čudo je od drvoseče.
To je sjajna vežba.
Dobro izgleda jer je sekao drva? -I preterano masturbirao.
Jao da! -Jeste, baš preterano.
Veže konopče na šator da znamo šta radi.
To je signal. -Drvoseča je umoran.
Drvoseča će da "odspava".
Šta je u šerpi?
-Šta je u šerpi?
Aha, u šerpi! -Neverovatan lik.
Eto još jednog neverovatnog pitanja.
Ovo je legendarno.
Kako vam uspeva?
Kako je glasilo pitanje? -Da.
"Šta je u šerpi?"
Medved.
Svi ste preživeli zimu
jedući jednog medveda?
Medved je pojeo svinju pa smo imali dve životinje.
I pecali smo u ledu. -Da.
Jeste. -Bogu hvala.
Gde su štapovi? -Nisu nam trebali.
Kako smo pecali? -Lovili smo ribe rukom.
Štapovi nam nisu trebali. -Rukom?
Da. Razbijem led, uzmem crva,
spustim ruku i mašem.
Riba dođe i ja je zgrabim. -Tlo je zaleđeno.
Kako ste nalazili crve? -Sad...
Duhovito. -Ja sam drvoseča. Sečem drveće.
A stabla su puna crva.
Drvenih glista. -Drvenih glista.
I da znate, ribe obožavaju drvene gliste.
Ne mogu da ih se najedu. Oni su im poslastica.
Uzimali ste drvene gliste
i rukom lovili ribu ispod leda?
Sve ste lepo rekli.
To su kola Stantonovih. Oni su tu?
Jesu. Gde li su?
Stantonovi. -Stantonovi.
To je luda priča. -Stantonovi.
Njih ne treba nikad više da pominjemo.
Jer to ne želite da čujete.
Elajza, ispričaj im ti.
Znaš šta, Bendžamine? Ti si bolje upućen.
Bio sam, i sve sam zaboravio. Ali tebi sam prepričao detalje.
Najbolje da vam kaže onaj ko je sve video.
Džordže, reci im šta si video tog dana.
Znam da ti je teško.
Samo polako.
Dakle, ogromna ptica je pikirala
i zgrabila malog Ajzeju.
Imao je sedam godina. Htela je da ga odnese.
Ali Melani je to videla.
Bacila se na Ajzeju.
A siroti Čarli... -Čarli.
Čarli je zgrabio Melani.
Onda je 10-godišnji Ajzeja zgrabio Melani i ptica je odletela.
Čekaj, čekaj.
Bila su dvojica Ajzeja? -Da.
Suština je da su obojica nestala sa pticom.
Nije to bila obična ptica već prepotopska životinja.
Prilično sam sigurna da je to bio dinosaurus.
Da niste slučajno videli ogromnu pticu
koja nebom nosi četvoročlanu porodicu?
Hoću da znam šta je bilo sa Stantonovima,
Tajlerovima i Edijevima!
Šta se ovde dešava?
Sad smo vam rekli.
Zašto? Da možda ne mislite da smo ih pojeli?
Nisam to ni spomenuo.
Pa da, zašto bi to spominjali? -Naravno.
Niko nije pojeden. -Ko bi bio pojeden?
To je užasno.
Ma hajdete. Nismo kanibali.
Ne, zaboga! To je gnusno. -Ne bismo mi jeli ljude.
Sad, naravno,
da u šumi naiđem na grupu kanibala
i da mi ponude najslađi deo malog prsta,
možda bih uzeo zalogaj da ih ne uvredim.
I ja bih uzela zalogaj. -Ako mi ta ista grupa
ponudi srednje pečen komad zadnjice,
uzeo bih zalogaj reda radi.
Red je red. -Dabome.
Želite li vi da budete spaseni? -Hajde.
Opet. -Zar ne?
Još jedno! Još jedno!
Postavili ste mi dva neverovatna pitanja.
Rekli smo da je dosta. -A sad šlag.
"Hoćete li da vas spasemo?" -Jao, ne!
Ubacio ga je na kvarno, onako uzgred.
Hoćemo da nas spasete. -Da.
Dajte nam trenutak... -Dva minuta.
Pomoći ću vam da se spakujete. -Ne, ne!
Sami ćemo. -Dobro.
Hajde. -Da se spakujemo.
Spremite mazge.
Bože dragi! -Gospode!
Šta je to?
Mali prsti.
28. avgusta 2014.
vladu predsednika Obame uzdrmao je skandal
kakav dotad nije viđen.
O kakvoj se to teškoj brljotini radilo?
Predsednik se novinarima obratio u krem odelu.
Tako je, krem.
Ne teget, ne sivom, ne crnom, ne u dezenu, već krem.
Mediji su se pomamili. Tvrdili su da je Obama
svojim modnim izborom prešao predsedničku granicu.
Predsednik se u četvrtak obratio novinarima
u krem odelu.
Časopis Tajm ga je opisao kao "izvođača bez kostima".
Džej Kju "užasnim".
Eskvajer "nakaznim".
Kao da je pošao na zabavu u Hemptonu.
Predsednik Obama je preuzeo krivicu za ovaj debakl,
i odbio da okrivi druge.
Ali sada konačno priznaje da je neko drugi bio kriv.
Verujem da pogađate i ko.
Predsedniče, odaberite odeću za samit.
Ovo je sasvim u redu.
Je li to za NATO, Torino?
To ću da nosim u Torinu.
Samo to? -Jeste.
Mogu li nešto da predložim? -Slobodno.
Ponesite više kravata.
Zašto? -Često se uflekaju.
Meni nikad. Znate zašto su besprekorne?
Ne. Zašto?
Kad imam kravatu ne jedem supu i testeninu.
Ili jedno ili drugo. Supa ili kravata. Oboje ne može.
Je li? -Jeste. Ali vi jedete supu.
Zato su vam kravate flekave. Razmislite.
Zanimljivo. Ali može da se prebaci preko ramena.
Ne vredi. A zašto? Šta ode gore padne dole.
Pa bude još gore.
Kravata završi u supi.
I propade oboje. -Shvatam.
Vidim da ste stručnjak. Evo rasporeda u Torinu.
Šta imamo? -Šta je ovo?
Piće.
Kakvo? -Proteinsko.
Stvarno? -Da.
Kako se zove? -Ne znam.
Ne znam kako se zove. -Ne znate?
Zar nema ime? -Mango tango.
Mango tango? Vi pijete mango tango.
Baš lepo. -Ne morate da vičete.
Mogu li da ga probam? -Ne možete da probate moje piće.
Zašto bi to bilo strašno? -Ne bi, ali ja to ne volim.
Vi pijete na slamčicu, ja ću da otpijem gutljaj.
Još gore. -Kako?
Dotakli biste čašu usnama i pljuvačka bi iscurila u čašu.
Nikome ne date da gucne? -Dajem.
Mišel uvek može da gucne.
Dao bih guc i Maliji i Saši. Ali vama ne.
A Paneti? Bajdenu? -Ne. Ne.
Treba da se zna granica.
Niko van familije ne dobija guc? -Niko.
A i vi, Bajden i Paneta ste...
Stare usne.
Stare usne? -Nimalo privlačno.
Uzgred, dopada mi se nadimak. Stare usne.
Onda da se vratimo poslu, Stare usne.
Može. -Sasvim odgovara.
Odlično. -Voleo bih da duže budemo u Alpima.
Mogli bismo da se skijamo, da idemo u šetnje.
Stvarno? Vi skijate? -Zašto mislite suprotno?
Da li vi skijate? -Da.
Znači, vi se skijate a ja možda ne umem?
Ne, mislio sam... Ne.
Zašto ste mislili da ne umem da skijam?
Lari, je li zbog... -Ne, ne, ne.
Zato što... -Ne.
Ne, gospodine. Nikako.
Zato što sam sa Havaja? -Pa dabome.
I Havajćani se skijaju. -Ma nemojte? Ko bi rekao.
Ja bih rekao.
Nego, možete li nešto da mi učinite u Torinu?
Na samitu članica NATO pakta?
To je sitnica. -O čemu se radi?
Prenesite moje pozdrave premijerki Danske. Samo to.
Na samitu NATO pakta, dok govorimo o nacionalnoj bezbednosti,
hoćete da joj kažem, "Ej, pozdravio vas je Lari"?
Samo toliko. -I šta će biti?
Zanima me kako će reagovati.
Ja mislim da će reći... "Koji Lari?"
Ne verujem.
Niste prisustvovali našem razgovoru pre dve godine.
Mislite da se i njoj jednako urezao u sećanje?
Nasmejao sam je.
"Baš ste duhoviti." -To je rekla?
Jeste.
"Baš ste duhoviti." -Lari?
Neću da je pozdravim.
Jeste li poludeli? -Zašto?
Ona je premijerka. Ne zna ko ste.
Ostavio sam utisak.
Zna ko sam. -Dalje,
to prenošenje pozdrava nikad ne urodi plodom.
Dakle, ja sam na samitu.
Tražite da priđem premijerki Danske i kažem
"Stare usne vas pozdravlja"?
Onda kad se vratim moram vama da prenesem njene pozdrave.
I? Ništa.
Ne, onda ja preispitujem njeno držanje.
Šta vam to znači?
Kako je reagovala?
Je li rekla...
"Lari me je pozdravio?" -Sad...
"Pozdravite i vi njega."
Ne želim da vodim taj razgovor.
Vratimo se poslu. -Dobro. Šta je to?
ZA PREDSEDNIKA POVERLJIVO
To je poverljivo.
Neću da vam kažem. -Zašto?
Fenomenalno čuvam tajne.
Moj rođak Artur, znate, bio je bigamista.
Imao je jednu ženu u Nju Hempširu a drugu u Kvinsu.
Kod svake je bio po dve nedelje.
Nikome nije rekao,
sem meni. A ja nikad nikome.
Rekli ste meni. -On je umro.
U redu. -A vama sam poverio mnogo škakljivih stvari.
Znate da sam se sa 12 godina ukakio u gaće,
u autobusu...
Lari, ni tad nisam to želeo da slušam,
pa ne želim ni sada.
Zamislite tu traumu.
Ne želim da zamišljam. -Imao sam 12 godina.
Bilo je tu i devojčica. Dugo su me zvali Pelena Dejvid.
To je poverljivo.
Opravdano niste dobili pristup poverljivim informacijama.
Vaše ponašanje to potvrđuje. -Zbog Rusije?
Lari... -Kine?
Ne. -Tajvana?
Zaboga. Tajvan?
Predsedniče, za 10 minuta je konferencija o Isilu.
U redu. Moram da proverim par stvari.
Brzo ću. -Svakako. Ne žurite.
Dobro, spreman sam.
Čujte! Mislim da imam zanimljiv predlog.
Da čujem.
Za konferenciju za štampu obucite krem odelo.
Za ovu konferenciju? -Da.
Zašto? -Prvo, odelo je božanstveno.
Nosim ga u Torino. Sastaćemo se preko dana,
na otvorenom. Biće opuštenije. -Ovo je Opušteni petak.
Šef hoće da proba krem odelo!
Jeste lepo. -Savršeno je. I neobavezno.
I nije u Istočnoj sobi.
Gde vam je kravata?
Idem na ručak i...
Ješću supu. Ješću supu.
Poslušali ste moj savet. -Jesam.
Pametno. Još nešto. Napravili ste početničku grešku.
Kad skinete kravatu otkopčajte prvo dugme.
Aha, prvo dugme. Dobro. -Bolje izgleda.
Hvala.
Odelo je zaista divno. -Bogo! Još kako.
Mislim da je prava stvar. -Probaću pa ćemo videti.
Stare usne vas neće izneveriti.
Zahvalićete mi!
Kako vam se čini? -Vrlo lepo.
Vrlo, vrlo, vrlo lepo.
Onda idemo na konferenciju za štampu.
Sigurni ste da odelo odgovara? -Nikad nisam bio sigurniji.
Dobro. Vratiću se.
O ovome će se dugo, dugo pričati.
Hvala što ste nas pratili na ovom izuzetnom putovanju.
Bilo je tu i istinitih stvari.
Razvoj Amerike nije tekao glatko i ujednačeno.
Krivudao je, prekidao se i nastavljao.
Kao da je svaka dva koraka napred pratio jedan korak nazad.
Ponekad bi taj korak nazad
izazivao obeshrabrenost
i prepuštanje cinizmu.
Ipak, priča o ovoj zemlji treba da nas nadahne na teži put,
da nam pomogne da ne odstupamo od principa
i da učinimo sve što možemo da nešto promenimo.
U svojoj školi, na radnom mestu,
u susedstvu, u svom gradu.
Ako budemo radili tako, uveren sam
da će narednih 250 godina našeg američkog eksperimenta
biti bolje od prethodnih.
Lari?
Šta radiš? -Ništa, ništa.
Otpalo mi je dugme. -Stvarno ti je otpalo dugme.
Šta ćeš. -Dugmad su ista.
Da. -Zamisli.
Džordž Vašington i ja imamo istu dugmad.
Kakva slučajnost. -Velika slučajnost.
Dobro. Dakle, bilo je zabavno. Zar ne?
Jeste. Uživao sam. -Oh... Znaš šta?
Zaboravio sam scenario. Brzo ću.
Nemoj. Znam šta radiš. -Ne radim ništa.
Hoćeš da uzmeš Vašingtonovo dugme.
On je otac naše nacije.
Hajde. -Dobro, de.
Kao da bih uzeo dugme.
Uzeo bi ga. -Ne bih.
Da te nešto pitam. -Reci.
Recimo da neko snimi ovu televizijsku seriju.
I nikome se ne dopadne. Nimalo.
Ne možeš da izađeš iz kuće da te ne zaspu uvredama.
Da li bi napustio zemlju?
Bih. Na tvom mestu.
Reću ću mom prijatelju. -Obavezno.
Znaš šta, 44?
Mislim da je ovo početak divnog prijateljstva.
Ne bih rekao.
Prevod: Jelena Đurašević