ŽIVLJENJE, LARRY IN ISKANJE NESREČE Nekakšna zgodovina Amerike
DEWEY PREMAGAL TRUMANA
ZDA DOBILE VOJNO!
14. avgusta 1945 se je Japonska predala zaveznikom
in druge svetovne vojne je bilo vendarle konec.
Američani so preplavili ulice, da bi proslavili zmago.
To vzdušje je ovekovečila znamenita fotografija,
ki jo je za revijo LIFE posnel Alfred Eisenstaedt.
Fotografija mornarja, ki strastno poljublja medicinsko sestro
sredi nabito polnega Times Squara,
je postala simbol ameriškega ponosa in zmagoslavja.
Toda fotografije ne povedo vse zgodbe.
DAN ZMAGE!
Vojne je konec! Vojne je konec!
Vojne je konec!
Zmagali smo! -Ja, uspelo nam je.
Uspelo nam je!
Zmaga! Zmaga! -Zmagali smo!
Ne! Tace stran!
Vojne je konec.
In? -Vojne je konec.
Ne dotikajte se me. -Če pa praznujemo.
Ste prizadeti? -Ne. Vsi se poljubljajo.
Ne, pa se ne. Samo vi. -Ne samo jaz.
Perverznež. Jebeni perverznež.
Nisem jebeni perverznež. -Fanta imam.
Že v redu. -Johnny!
Ni treba Johnnyja. -Ja, je.
Kaj, madona? -Pridi sem, Johnny.
Johnny? -Te ta čudak nadleguje, Agnes?
-Ja. -Ne, ne, Johnny.
Perverznež me je hotel poljubiti. -Poljubiti?
Vsi se poljubljajo. -Ne.
Prosim lepo. -Ne, Johnny.
Si zamahnil proti meni? -Ne, ne. Nisem zamahnil.
Mornarja napada. -Ne, ne.
Na Johnnyja si se spravil? -Na dan zmage nad Japonsko?
Ne, ne bom se spravil na Johnnyja. -Najbrž je nacist.
Ne, nisem nacist. -Perverzni nacist.
Nacist? Ne, ne. Johnny, ne.
Ne, ne. -Kar pokaži mu.
Kaj? Ne, ne. -Dajmo ga!
Ne, ne, ne!
Leta 1841
je William Henry Harrison postal deveti predsednik Združenih držav.
Kljub mrazu in slabemu vremenu
je imel 68-letni predsednik najdaljši inavguracijski govor
v ameriški zgodovini, dolg skoraj dve uri, brez plašča.
Harrison je kmalu zbolel. Kako presenetljivo.
Zdravniška zdravila, kačji strup, odvajala,
pijavke, živo srebro in opij,
so predsednikovo stanje le še poslabšala.
Vsak je imel svojo teorijo, kako bi ga pozdravili.
Žal pa so poslušali tistega, ki je o tem vedel najmanj.
Pozdravljeni, ga. Harrison.
Lawrence. Lepo vas je videti. -Tudi vas.
Gospod predsednik, čestitke. -Hvala vam.
Nov tobak imam. Kaj pravita? Kako diši?
Ni po mojem okusu. -Jaz ga sploh ne voham.
Rahlo diši po češnjah. Vohate?
Ne, ne voham češnje.
Sploh ne? -Predvsem voham dim.
Nekaj bi vas vprašal. -Izvolite.
Koliko Indijancev ste pobili? -Jaz osebno?
Ste jih zabodli? Ustrelili?
Nekaj sem jih ustrelil, se mi zdi,
nekaj jih je padlo pod mojim mečem,
nekaj pa sem jih najbrž z govori uspaval do smrti.
Sta pa res sliki. Vidim, zakaj se tako ujameta.
Zelo duhovito. -Ja.
Z vsem dolžnim spoštovanjem, zdi se, da bi vas Indijanec lahko podrl s peresom.
Niste videti ravno najmočnejši. -Z vsem dolžnim spoštovanjem,
mislim, da si zasluži več spoštovanja.
Po pravici povedano, nisem ravno najhitrejši,
ampak me ni tako lahko zvrniti na tla.
Zato Tippecanoe. -Kanu se zvrne, ne predsednik.
Opazil sem, da nimate plašča. Kar mraz je.
Vas nič ne zebe? -Prelep dan je.
Ne potrebujem plašča. -Res ne?
Predsednik ste. Kdorkoli bi vam ga lahko držal. Tudi ga. Harrison.
Ne, ga. Harrison ne bo držala plašča.
Nimate veliko izkušenj s prvo damo.
Niti si tega ne želim. Hočem reči, da bi vam lahko držali plašč.
Mraz že zelo pritiska. Nočemo, da se predsednik trese.
"Zebe me, zebe." -Ne, čisto zares. Dobro sem.
Ne bom vam več kradel časa. Zdaj je predsednik.
To je tako, kot bi govoril z zdravnikom. Poveš in greš naprej, kajne?
Kakorkoli že, čestitke. Komaj čakam, da začnete delati.
Najlepša hvala. Veselilo me je.
Gospod? Se dobro počutite?
Odlično. -Ste prepričani? Pa ta kašelj?
V tem času imam včasih malo težav s senenim nahodom.
Marca? -Kajpada.
Segli ste mi v roko. -Ponudili ste mi jo.
Ne bi je smeli sprejeti. -Nisem hotel biti nevljuden.
Veste, meni se zdite ...
Nevljudno je, da se rokujete, ko ste prehlajeni ali karkoli že.
Del mojega notranjega kroga ste. Ko ste ponudilo roko,
sem jo moral sprejeti in se rokovati z vami.
To je nujno. Nujno potrebno. Ne razumete tega?
Dobro. -Jejhata.
Razumem.
Dragi. -Je vse v redu?
Gospod predsednik? -Malce sem ... Malce sem slaboten.
Pokličite zdravnika.
Še več vročih brisač, prosim.
Kako je z njim, doktor? -Predsednikova vročica ne popušča.
Delate vse, kar je v vaši moči? -Seveda. Puščamo mu kri, dajemo opij,
na vrsti pa so še pijavke.
Imate dovolj pijavk? -Da.
Veliko upanja polagamo vanje. -Hvala.
Pozdravljeni. Kako gre?
Dragi. -Martha.
Doktor, kako mu gre? -Predsedniku ne kaže dobro.
Bil sem na inavguraciji. -Ja.
Brez plašča je bil. -Pa tak mraz.
Prav noro. Vsaj deset ljudi bi lahko držalo plašč.
Tudi žena. -Noče. Prepomembna je za to.
Kdorkoli bi mu lahko nosil plašč. -Vedno ga imej. Bolje z njim kot brez.
Je kakšna slaba plat tega? -Ni je.
Zelo domišljavo je bilo, da je bil brez. Postavljal se je. Rokoval sem se z njim.
Skrbi me, da sem se nalezel. Praska me po grlu.
Pogovorite se s svojim zdravnikom. -Zdravnik je pred mano.
Ampak oskrbujem predsednika. -Vem, to razumem.
Oskrbujete ga. -Tako je.
In prav je, da ga. Nočem vas motiti pri tem.
Samo na hitro pokukajte. -Ne bom vam gledal v usta.
Poglejte. -Ne bom.
V mislih imam samo enega bolnika. Voditelja te države.
Trenutno sicer niste ob njem. On leži v postelji, vi pa stojite tukaj.
Pripravljam pijavke, poslušam, kako diha,
spremljam učinke opija. Oskrbujem ga. -Samo pol oskrbe mi namenite.
To ne obstaja. Očitno niste še nikogar oskrbovali.
Ko je bil moj bratranec bolan, sem mu prinesel mafine.
Ne bom pogledal. Ne bom. V oči vas gledam.
Če me lahko gledate v oči, poglejte malo nižje in boste videli usta.
To je drugačne vrste pogled. -Poglejte.
Odgovor je ne. Zdaj pa dovolite, da se vrnem k oskrbi predsednika.
Prav, oskrbujete ga. Kaj pa on počne?
Tudi. -Tudi jaz ga oskrbujem.
Dve oskrbi potrebuje? -Ja, dva lečeča zdravnika potrebuje.
Naj vas nekaj vprašam. Ste bili skrivaj veseli, ko je zbolel?
Ne. Šel sem v cerkev jokat. -Dajte no.
Kako bi se počutili, če bi v nekaj dneh zbolel tudi jaz?
Bi bili predsednik? -Ne.
Mesto je polno bolnih ljudi. Prava močvara je. Ogabno.
Koliko bi računali, če bi prišel v vašo ordinacijo?
Moja ordinacija je v Beli hiši, torej to ni mogoče.
Zakaj ne morem priti v Belo hišo? -Sprejemam samo naročene,
naročam pa samo predsednika. -Torej ste ves dan brez dela?
Če sem brez dela, sem svoje delo že opravil.
Ste kot klošar, ki živi v Beli hiši. -Nisem klošar.
Predvidevamo težave
in preprečujemo nevarnosti za zdravje, preden se pojavijo.
Zakaj mu potem niste prinesli plašča? -Lawrence, prosim.
Doktor, hvala za pomoč. -To me sploh ne moti.
Ja? Dobro. -Niti najmanj.
Dragi moj.
Malo kisa ...
Se opravičujem. Oprostite, da motim.
Bil sem na inavguraciji in se rokoval z njim.
Vidite, kako bolan je.
Koliko časa imam, da pridem do mila in vode?
Približno deset sekund. -Deset sekund?
Samo? -Ja.
Potem se lahko s človekom rokuješ samo na stranišču.
Ali pa hodiš okoli s čebrom vode in milom, da ne zboliš.
Ne, ne. Nič hrane. -Kaj? Zakaj?
Nahrani prehlad, vročino pa izstradaj.
Ne bi rekel. Izstradaj prehlad, vročino pa nahrani.
Ne, obratno je. Ste mogoče zdravnik?
Ne, ampak moja mama je vedno govorila: "Izstradaj prehlad, vročino pa nahrani."
Ko sem imel vročino pri škrlatinki, me je kar naprej pitala.
Zredil sem se za sedem kilogramov in v enem tednu ozdravel.
Je bila vaša mama zdravnica? -Ne, vzrejala je šnavcerje.
Ampak je bila zelo razgledana. -Je še živa?
Ne, umrla je za škrlatinko, ker je zmanjkalo hrane.
Izstradaj prehlad, vročino pa nahrani, to te do visoke starosti ohrani.
Ne. Izstradaj vročino, nahrani prehlad, tako dočakaš sto dolgih let.
Morda ima prav. Mislim, da res.
Ne. -Nahrani vročino.
Na medicinski šoli smo dali jesti obojim.
Tudi to je narobe.
Nahrani prehlad ... -Varčuj z močmi.
Kakorkoli že, če stradaš, umreš. Nahrani vročino!
Za božjo voljo! Ja, nahranite ga.
Nahranite vročino. -Je še kaj tiste čokoladne torte?
Nahranite ga. -Nisem rekel, da nikoli več ne sme jesti.
Ja, postrezite mu. -Prav.
Ste pripravljeni? Malo pire krompirja.
Dobro, kaj? -Moral bi obleči plašč.
Pa naslednjič.
Naslednjič.
Mrtev je. -Dragi moj, ne!
Ne! -Kaj je zdaj to?
Zakaj je povsod hrana? -Predsednik je nekaj prigriznil.
Ne poznata prvega pravila medicine? Nahrani prehlad, vročino pa izstradaj.
Sem rekel. -Ne, jaz sem rekel.
Nobene pojedine! Razganjalo mu je črevesje, pa ste mu dali jesti?
Pomešali smo ... -Nezaslišano!
Kdo, za božjo voljo, je dogovoren za to? -Je že tukaj.
Zrezek iz Lundyjeve krčme za predsednika.
Konec leta 1846 je skupina pionirjev, ki se je odpravljala v Kalifornijo
pod vodstvom Georgea Donnerja, obtičala visoko v gorah,
ker jih je presenetilo zgodnje obilno sneženje.
Reševalci so jih skušali doseči, vendar je prva reševalna odprava prispela
šele skoraj štiri mesece po tem, ko je karavana obtičala.
Ko je hrane zmanjkalo, so se zatekli k skrajnim ukrepom, da so preživeli.
S skrajnimi ukrepi mislim kanibalizem.
S kanibalizmom pa mislim, da so pojedli drug drugega.
To je bila strašna tragedija za tiste, ki so preminili,
tisti, ki so preživeli,
pa so stvar težko pojasnili.
Ljubi bog.
Donnerjeva odprava!
Tukaj so! -Donnerjeva odprava!
Našli smo vas! -Tukaj so.
Živjo. -Pozdravljeni.
Na prelazu je sneg skopnel in smo uspeli priti čez.
Hvala bogu, da ste živi. -Sreča, da smo vas našli.
Glej no. -Pozdravljeni.
Kako pozorno od vas. -Reševalci, ne?
Odprava. -Reševalna odprava.
Tudi jaz bi bil nekoč rad v reševalni odpravi,
da bi mi bili ljudje do smrti hvaležni, ker sem jih rešil.
Kot bi levu izdrl trn iz šape. -Tega od mene ne pričakujte.
Videti ste dobro, gospod. -Ja, ja ...
Dobro smo. Živi smo. -Ja.
Kar dobro nam gre, če upoštevamo okoliščine.
Ja, glede na okoliščine. Držimo se.
Videti ste čili kot takrat, ko ste odšli iz Salt Lake Cityja.
No, ja ... -Kako prijazno.
Odlično ste videti. -Lep kompliment.
Najlepša hvala. Zelo prijazni ste. -In kje so vsi?
No, ja ... -Koga mislite s tem?
Dobro vprašanje. -Ni slabo.
Dobro vprašanje je. -Dobro, ja.
Kje so vsi? -To je vprašanje, ja.
Imamo odgovor. -Imamo.
Preprost je. -Ja. Ni jih tukaj.
Tako je. Ni jih tukaj. -To lahko vidim.
Mi smo tukaj, oni pa ne. -Ni jih.
Kje pa so? -Ja.
No ... -Če smo iskreni ...
Ja, če smo iskreni, so odšli.
Sredi najhujše zime? Prelaz je bil popolnoma zasnežen.
Prosil sem jih, naj ne odidejo, pa so nas pustili, da se znajdemo sami.
Se niste obrnili drug proti drugemu? -Ne, držali smo skupaj.
In nihče ni umrl. -Ne, nihče.
Tukaj ni nihče preminil. -Bognedaj. Še zbolel ni nihče.
Nihče ni umrl. -Nihče.
Tam ni nihče umrl. -Ne.
In tam tudi ne. -Ne, nihče.
Nihče ni umrl tam. Hvala bogu.
Smem vprašati, kako ste preživeli brez zalog?
Ja.
Tale je pa ... -Ko že misliš, da je konec ...
Čakaj malo. -Pa še eno vprašanje.
Ni boljše kot prvo? -Poseka prvo vprašanje.
Ponuja se samo od sebe. -Zato ni nič manj odlično.
Ker je bilo tako izjemno vprašanje, naj bo tudi zadnje.
Pa odgovor? Kako ste preživeli?
To je pravo vprašanje. -In zadnje, ker boljšega ne bo.
Odgovor je preprost.
Zame je preveč boleče, da bi govoril o podrobnostih.
Štiri dni je tičal v šotoru in ni hotel ven.
Grozno. -Jacob ... Ja, težko je.
Saj bo. -Kako ste torej preživeli?
Nazaj v šotor grem. -Ne!
Moram! -Ne, ne!
Ne spadam ... Že prav.
Zberi se. -Oprostite, da sem vas razburil.
Dovolj teh vprašanj! Prehudo je.
Verjamem, da ste pretreseni. -Ja.
Kar ne morem verjeti, da ste videti tako dobro.
Zelo prijazno od vas.
Še enkrat hvala. Znate pohvaliti človeka.
Kaj pa voham? -Obara je kuhana.
Ne, ne pa ni. Ne, ne.
Skrij lonec. -Kaj?
Benjamin Donner! -Kaj se dogaja?
Reševalna odprava je.
Aha, ja. -Benjamin Donner, dobro ste videti.
Ja, sem. -Zelo dobro. Zelo, zelo dobro.
Ja, tukaj je svež zrak. Ta koristi.
Pa veste, kaj imam rad? Sekanje drv.
To naravnost obožujem. -Zna vihteti sekiro. Odlična rekreacija.
Samo to? Sekanje drv? -In pretirano masturbiranje.
Ja, zelo pretirano.
Na šotor obesi vrvico. Vemo, kaj to pomeni.
To je znak, ja. -Drvar je utrujen.
Drvar "spi".
Kaj je v loncu?
-Kaj je v loncu?
V loncu? -Ta je pa res.
Še eno neverjetno vprašanje.
Legendarno. -Kako vam uspe?
Kaj je že vprašanje? -Ja.
"Kaj je v loncu?"
Medved.
Vso žimo ste preživeli z enim samim medvedom?
Ta medved je pojedel pujsa, torej sta bila dva obroka.
In ribe smo lovili na ledu. -Ja. Hvala bogu za to.
Kje imate palice? -Ne, brez palic.
Kako pa potem? -Z roko sem jih.
Ne potrebujem palice. -Z roko?
Ja, prebijem led, črva spustim v luknjo, malo pomigam z njim,
riba priplava in jo zgrabim. -Tla so zamrznjena. Kje dobite črve?
Torej ... -Drvar sem, drevesa sekam.
Drevesa so polna črvov. -Drevesnih črvov.
Drevesni črvi? -Ribe obožujejo drevesne črve.
Nikoli se jih ne nasitijo. Zanje so poslastica.
Črve ste dobili na drevesu in z njimi na roke lovili ribe v ledu?
Odličen povzetek.
To je voz Stantonovih. So tukaj?
Ja. Kje pa so?
Stantonovi? -Ja, Stantonovi.
Dolga zgodba. -Stantonovi ...
To so tisti, o katerih ne bi smeli nikoli več govoriti.
Tega nočete slišati. -Eliza, ti povej zgodbo.
Benjamin, daj jo rajši ti. Vem, da jo imaš v glavi.
Imel sem jo, pa sem jo pozabil. Tebi sem povedal vse podrobnosti.
Mislim, da bi moral to povedati tisti, ki je bil zraven.
George, povej, kaj si tisti dan videl.
Vem, da je težko. -Vzemi si čas.
Priletel je ogromen ptič,
zgrabil malega Isaiaha, sedemletnika, in odletel z njim.
Melanie je to videla in zgrabila Isaiaha.
Ubogi Charlie je nato zgrabil Melanie.
Potem je Isaiah, desetletnik, zgrabil Melanie, ptič pa je odletel.
Počasi. Dva Isaiaha sta bila? -Ja, dva Isaiaha.
Bistveno je, da sta tisti dan s ptičem izginila oba Isaiaha.
Če se temu sploh lahko reče ptič. Bil je podoben prazgodovinski živali.
Skoraj gotovo je bil dinozaver.
Ste morda videli orjaškega ptiča, ki je nosil štiričlansko družino?
Hočem vedeti, kaj se je zgodilo s Stantonovimi,
Tylerjevimi in Eddyjevimi! Kaj, hudiča, se dogaja?
Saj smo vam povedali. Kaj hočete reči? Da smo jih pojedli?
Nič takega nisem rekel.
Ja, saj. Zakaj bi? -Nikogar ne bi pojedli.
To bi bilo res strašno. -Dajte no, saj nismo kanibali.
Bognedaj! Ogabno! -Ne bi jedli ljudi.
No, ja, če bi v gozdu naletel na skupino kanibalov
in bi mi ponudili slasten košček mezinčka,
bi morda iz vljudnosti naredil grižljaj.
Mogoče enega. -In če bi mi ta skupina
ponudila srednje pečen kos ritnice, bi ga iz bontona pokusil.
Treba je spoštovati bonton. -Ja.
Sploh hočete, da vas rešimo? -Dajte no.
Spet! -Je res?
Še eno! Še eno!
Postavili ste dve neverjetni vprašanji. Rekli smo, da je bilo zadnje.
Zdaj pa najboljše od vseh. -"Bi radi, da vas rešimo?"
Ne, sploh ne. -Stresa jih iz rokava, kot da ni nič.
Ja, lahko nas rešite. -Smo za.
Dajte nam trenutek ... -Par minut.
Pomagali vam bomo spakirati. -Ne, ne.
Bomo že. -Prav.
Pa dajmo. -Spakirajmo.
Pripravite mule.
Ljubi bog. -O, moj bog!
Kaj je to?
Samo mezinčke.
28. avgusta 2014 je administracijo predsednika Obame pretresel škandal,
kakršnega Bela hiša še ni doživela.
Kaj pa je bil ta usodni spodrsljaj?
Predsednik Obama je pred novinarje stopil v bež obleki.
Prav ste slišali. Bež.
Ni bila niti temnomodra, niti siva, niti črna, niti ribja kost ne, ampak bež.
Mediji so podivjali. Nekateri so trdili,
da je Obama prestopil nekakšno predsedniško mejo.
Toda predsednik je v četrtek stopil pred novinarje v bež obleki.
Revija TIME je to primerjala z igralcem brez kostuma.
Revija GQ jo izbiro označila za "grozno", Esquire pa za "katastrofalno".
Videti je bil, kot da gre na zabavo v Hamptonse.
V dneh, ki so sledili, je predsednik prevzel odgovornost za to polomijo
in ni skušal zvaliti krivde na druge.
Ampak zdaj bo končno pokazal na krivca.
In najbrž že veste, kdo je to.
Gospod predsednik, izbrati moram obleko za vrh Nata.
Ta bo kar v redu.
Je to obleka za vrh Nata v Torinu? -Ja, to bom nosil v Torinu.
Tole? -Tole, ja.
Lahko nekaj predlagam? -Kar povejte.
Vzemite kakšno kravato več. -Zakaj pa?
Rade se zapackajo. -Jaz jih nikoli.
Veste, zakaj so moje vedno brez madežev? -Ne. Zakaj?
Ko nosim kravato, nikoli ne jem juhe ali testenin.
Odločiti se je treba. Ali juha ali kravata. Oboje ne gre.
Kaj res? -Ja. Opazil sem, da vi jeste juho.
Zato so vaše kravate vedno popackane. Premislite.
Zanimivo. Kaj pa, če si kravato privihnem gor?
Privih ne pomaga. Veste, zakaj? Kar privihneš gor, pade dol.
Lahko je še slabše. Kravata lahko pade v juho.
Uničite kravato in juho. -Razumem.
Pravi strokovnjak ste za to. Tu je urnik za Torino.
Pa poglejmo. -Kaj je to?
Pijača.
Kakšna? -Beljakovinski smuti.
Res? Kako se mu reče? -Ne bi vedel.
Ne vem, kako se mu reče. -Ne veste? Nima imena?
Mango tango. -Mango tango? Pijete mango tango.
Lepo. -Ni treba tako na glas.
Lahko naredim požirek? -Ne, ne morete piti moje pijače.
Kaj je to takega? -Nič, ampak rajši vidim, da ne.
Pijete po slamici, jaz bi srknil iz kozarca.
To je še slabše. -Kako?
Z usti bi se dotaknili kozarca. Vaša slina bi prišla v pijačo.
Torej nikomur ne dovolite požirka? -Pač, dovolim.
Michelle lahko naredi požirek. Če bi bili tu Malia in Sasha, tudi.
Vi pa ne. -Kaj pa Panetta?
Ne. -Biden?
Ne. Treba je postavili meje. -Torej nobenih požirkov zunaj družine?
Ne. Poleg tega imate vi, Biden, Panetta ...
Stare ustnice. -Stare ustnice?
Ja. Ni najbolj mikavno. -Stare ustnice, vesel bi bil tega vzdevka.
Dobro, Stare ustnice, vrniva se k urniku.
Dajva. -Videti je v redu.
Odlično. -Želim si več časa v Alpah.
Tam bi lahko marsikaj počeli. Smučali, planinarili.
Res? Smučate? -Zakaj mislite, da ne smučam?
Vi smučate? -Ja.
Mislite, da vi lahko smučate, jaz pa ne znam?
Mislim ... Ne.
Po čem sklepate, da ne smučam?
Larry, je to zato ... -Ne, ne.
Je to zato ... -Ne! Niti pod razno.
Je to zato, ker sem s Havajev? -Itak.
Tudi Havajci smučajo. -Havajci smučajo? Kdo bi si mislil?
Jaz.
Bi mi lahko naredili majhno uslugo, ko boste v Torinu?
Na vrhu Nata naj vam naredim uslugo?
Čisto majhno. Nič posebnega. -Kakšno?
Danski premierki recite, da jo pozdravljam. Samo to.
Na vrhu Nata, ko bomo razpravljali o vprašanjih nacionalne varnosti,
naj ji rečem: "Larry vas pozdravlja."
To je vse. -Kaj pa mislite, da se bo zgodilo?
Samo zanima me, kako se bo odzvala.
Veste, kaj mislim, da bo rekla? "Kateri Larry?"
Ne verjamem.
Niste bili priča najinemu pogovoru pred dvema letoma.
Mislite, da je bil tudi zanjo tako nepozaben?
Spravil sem jo v smeh. "Kako ste zabavni." -Tako je rekla?
Točno tako, ja. "Kako ste zabavni." -Larry.
Ja? -Tega ne bom naredil.
Ste zmešani? -Zakaj?
Danska premierka je. Sploh ne ve, kdo ste.
Velik vtis sem naredil nanjo. Ve. -In iz takšnih pozdravov ni nikoli nič.
Predstavljajte si. Sem na vrhu Nata. Stopil naj bi do danske premierke
in rekel "Larry pošilja pozdrave."
Ko bi se vrnil, bi vam moral reči: "Helle vas pozdravlja."
In? Nič ni iz tega. -Potem začnem vrtati.
Vrtati? Kaj sploh to pomeni? -Kako se je odzvala?
Je rekla: "O, Larry me pozdravlja. Recite mu, da tudi jaz njega."
Nočem tega pogovora.
Vrniva se k delu. -Prav. Kaj je pa tole?
ZA PREDSEDNIKA ZAUPNO
Zaupno je.
Ne bom vam povedal. -Zakaj? Skrivnosti nikoli ne izdam.
Moj bratranec Arthur je bil bigamist.
Eno ženo je imel v New Hampshiru, eno v Queensu.
En teden je bil pri eni, en teden pri drugi. Nikomur ni povedal.
Vedel sem samo jaz in nisem povedal živi duši.
Meni ste. -Ker je mrtev.
Ja, prav. -Jaz sem vam marsikaj zaupal.
Povedal sem vam, da sem pri 12 letih podelal v hlače,
ko smo šli z avtobusom ... -Ni me zanimalo in me tudi zdaj ne.
Lahko si predstavljate mojo travmo. -Nočem.
Imel sem 12 let. Zraven so bila dekleta. Še dolgo se me klicali Plenica David.
To je zaupna informacija. -Z razlogom nimate varnostnega dovoljenja.
Vaše vedenje dokazuje, da je prav tako. -Je Rusija? Kitajska?
Ne ... -Tajvan. Moj bog. Tajvan?
Se opravičujem. Tiskovna konferenca o Islamski državi čez 10 minut.
V redu. Samo nekaj moram preveriti.
Takoj se vrnem. -Seveda. Kar počasi.
Dobro. Pripravljen sem.
Veste, kaj? Imam zamisel, ki vam bo morda všeč.
Kakšno? -Na novinarsko pojdite v bež obleki.
Na to novinarsko konferenco? -Ja.
Zakaj? -Prvič, čudovita obleka je.
Zato jo bom vzel v Torino. Imeli bomo dnevni dogodek.
Na prostem je, bolj sproščeno. -Danes je sproščeni petek.
Brian, šef bi pomeril bež obleko.
Res mi je všeč. -Popolna je. Sproščena.
V novinarski sobi je, ne v Vzhodni dvorani.
Kje pa imate kravato?
Na kosilo grem in bom ...
Jedel bom juho. Juho bom.
Upoštevate moj nasvet. -Ja.
Pametno. Še zadnji nasvet. To je začetniška napaka.
Ko snamete kravato, odpnite še zgornji gumb.
Aha, zgornji gumb. -Tako boste videti bolj frajersko.
Hvala.
Res je krasna obleka. -O, madoniš. To bo prava poteza.
Pomeril jo bom, da vidim. -Stare ustnice vas ne bo razočaral.
Hvaležni mi boste.
Kaj mislite? -Zelo dobro. Zelo, zelo dobro.
Pa pojdiva. Novinarsko konferenco imam.
Ste prepričani, da bo v redu? -Še nikoli nisem bil bolj.
Dobro. Pridem nazaj.
O tem bodo ljudje govorili še leta in leta.
Hvala, da ste se nam pridružili na tem izjemnem popotovanju.
In nekaj od tega je bilo celo res.
Ameriški napredek ni bil nikoli miren in enakomeren.
Napreduje cikcak, v sunkih in zastojih.
Na vsaka dva koraka naprej se zdi, da stopimo enega nazaj.
In kadar se zgodi, da stopimo nazaj,
nas lahko premami, da izgubimo pogum ali podležemo cinizmu.
Toda zgodba te države naj nas navdihuje, da izberemo zahtevnejšo pot,
ostanemo zvesti svojim idealom
in storimo vse, kar je v naši moči, da kaj spremenimo.
V šolah, na delovnih mestih, v soseskah ali mestih.
Če bomo tako ravnali, sem prepričan,
da bo naslednjih 250 let ameriškega projekta
uspešnejših od prejšnjih.
Larry? Kaj počnete? -Nič. Nič.
Gumb sem izgubil. -Pa ste ga res.
Kaj moreš? -Videti je enak gumb.
Ja. George Washington, enak gumb imava.
Kakšno naključje, kaj? -Kakšno naključje.
Dobro. Bilo je zabavno, ne?
Ja, super je bilo. Užival sam. -Veste, kaj?
Pozabil sem scenarij. Takoj se vrnem.
Ne naredite tega. -Česa?
Vem, kaj naklepate. -Nič ne naklepam.
Georgu Washingtonu bi vzeli gumb. To je ustanovni oče naše države.
Pridite. -Že prav.
Kot da bi mu vzel gumb.
Ja, bi. -Ne, pa ne bi.
Naj vas nekaj vprašam. -Kar.
Recimo, čisto hipotetično, da bi nekdo naredil neko oddajo.
In bi jo vsi kritizirali. Prezirali bi jo.
Še iz hiše ne bi mogli, ne da bi vas kdo zmerjal.
Bi zapustili državo?
Na vašem mestu bi.
Povedal bom prijatelju. -Le dajte.
Veste, kaj, štiriinštirideseti?
To bi lahko bil začetek lepega prijateljstva.
Meni se ne zdi.
Prevod: Andreja Grm Cesar