VIAȚA, LARRY ȘI CĂUTAREA NEFERICIRII APROAPE O ISTORIE A AMERICII
RĂZBOIUL S-A TERMINAT SUA CÂȘTIGĂ
Pe 14 august 1945, Japonia s-a predat aliaților,
iar al Doilea Război Mondial s-a terminat în sfârșit.
Americanii au sărbătorit în stradă.
Atmosfera a fost surprinsă în fotografia emblematică
făcută de Alfred Eisenstaedt pentru revista LIFE.
Marinarul în uniformă care sărută pasional o asistentă
în mijlocul aglomerației din Times Square
a devenit simbolul mândriei și victoriei Americii.
Dar fotografiile nu spun întreaga poveste.
Războiul s-a terminat!
- Am câștigat! - Am reușit!
Chiar am reușit.
- Victorie! Victorie! - Am câștigat!
Nu! Jos labele de pe mine, fraiere!
S-a terminat războiul!
- Și ce? - S-a terminat tot războiul.
- Lasă-mă! - Sărbătorim.
- Ești vreun pervers? - Nu. Se sărută toată lumea.
- Ba nu! Doar tu! - Nu doar eu.
Pervers! Pervers nenorocit!
- Nu-s niciun pervers nenorocit. - Am iubit!
- Bine... - Auzi, Johnny!
Ce? Johnny? Niciun Johnny.
- Ba Johnny. - Ce dracului?
- Treci aici, Johnny! - Johnny?
- Te deranjează dubiosul ăsta? - Da.
- Nu, nu, Johnny. - Perversul a vrut să mă sărute.
- Ai vrut s-o săruți? - Se sărută toți!
- Nu, nu... - Nu, Johnny!
- Ai vrut să mă pocnești? - Nu, nu, n-am vrut.
- Atacă un marinar! - Nu, nu, nu.
- Alo! Te iei de Johnny? - De Ziua Victoriei?
Nu! Nu mă iau de Johnny!
Probabil e nazist.
- Nu, nu sunt nazist. Nu, nu. - Nazist pervers.
Johnny? Johnny?
- Nu, nu. - Dați-i o lecție!
- Ce? Nu, nu, nu! - Pe el!
Nu, nu, nu!
În 1841,
William Henry Harrison a devenit al nouălea președinte al SUA.
În ciuda vremii recii și nemiloase,
președintele de 68 de ani a ținut cel mai lung discurs inaugural
din istoria SUA, timp de aproape două ore, fără o jachetă pe el.
Harrison s-a îmbolnăvit la scurt timp. Ce surpriză!
Remediile medicului, ca veninul de șarpe, laxativele, lipitorile, mercurul și opiul,
doar au agravat starea președintelui.
Se pare că toți aveau o părere despre cum să-l facă bine,
dar, din păcate, s-a ascultat de cel mai puțin informat dintre toți.
Bună ziua, dnă Harrison!
- Bună, Lawrence! Mă bucur să te văd. - Și eu.
- Domnule președinte, felicitări! - Mulțumesc, Lawrence. Sunt recunoscător.
Am luat niște tutun nou. Cum vi se pare că miroase?
- Nu e pe gustul meu. - Nu miros nimic.
- Are iz de cirește. Simți? - Nu... Nu simt cireșe.
- Deloc? - Simt mai mult fum.
- Să te întreb ceva. - Desigur.
- Câți indieni ai ucis? - Personal?
Cum? I-ai înjunghiat? I-ai împușcat?
Pe unii cred că i-am împușcat, alții mi-au căzut în lama sabiei,
iar pe alții cred că i-am plictisit cu discursurile mele.
Văd de ce vă înțelegeți așa bine voi doi. Foarte amuzant.
Cu tot respectul, pare că un indian te-ar putea dărâma cu un bobârnac.
- Nu pari cel mai forțos. - Cu tot respectul,
cred că trebuie să acorzi mai mult respect.
Adevărul e că, deși nu sunt chiar iute de picior,
cred că mă țin pe poziții, în sensul că nu mă răstorn așa ușor.
- Ca la Bătălia de la Tippencanoe! - Se răstoarnă canoea, nu președintele.
Am observat că n-ai jachetă. E răcoare.
- Nu ți-e frig? - E o zi frumoasă.
- Nu-mi trebuia jachetă. - Serios? Doar ești președintele.
Putea s-o țină oricine. Ca dna Harrison.
Nu, dna Harrison nu ține jacheta.
Văd că n-o prea știi pe prima doamnă.
Nu-s sigur că aș vrea. Ce vreau să zic e că putea ține cineva haina.
Se face tare răcoare. Nu vrem să zică președintele: "E frig".
Spun sincer că mi-e foarte bine.
N-ar mai trebui să vă răpesc din timp.
E președinte acum. E ca și cum vorbești cu un doctor.
- Nu, nu... - Spui ce ai de spus și gata.
În fine, felicitări! Abia aștept să mă apuc de treabă.
Mulțumesc mult.
Mi-a făcut plăcere să te văd.
Domnule? Ești bine?
N-am nimic.
Sigur? Ce e cu tusea aia?
În perioada asta din an, mă apucă o alergie ușoară.
- În martie? - Desigur.
Ai dat mâna cu mine.
- Păi ai întins-o către mine. - Nu trebuia s-o apuci.
N-am vrut să fiu nepoliticos.
Din punctul meu de vedere... Uite...
E nepoliticos să întinzi mâna când ești răcit sau ceva și ești bolnav.
Ești printre apropiații mei.
Când ai întins mâna, a trebuit să răspund întinzând și eu mâna, ca să dau noroc.
E necesar. Complet necesar. Nu pricepi?
- Bine. - Vai de mine...
Am priceput.
- Scumpule... - E totul bine?
Dle președinte?
Mă simt un pic... Un pic slăbit.
Să cheme cineva un doctor.
Mai multe prosoape fierbinți, soră.
Doctore, cum se simte?
Febra președintelui nu dă semne că ar ceda.
- Faci tot ce poți? - Sigur. Flebotomie, opiu
și vom începe cu lipitori.
- Aveți destule lipitori? - Da.
- Avem speranțe mari cu lipitorile. - Mulțumesc.
Bună! Ce faceți?
- Scumpule... - Martha.
- Doctore, ce face? - Președintele nu e bine.
- Am fost la inaugurare. - Da.
- Nu purta jachetă. - Era tare frig.
Ce aiurea! O puteau ține zece oameni.
- Putea să i-o țină soția. - A refuzat clar. E sub demnitatea ei.
Oricine i-ar fi adus o jachetă.
E preferabil să ai mereu jachetă decât să nu.
- Ce dezavantaj are? - Niciunul.
A fost foarte egoist că nu a purtat jacheta.
Se dădea mare. Am dat mâna cu el. Mă tem că am luat și eu ce are el.
Simt gâdilături în gât.
- Poți vorbi cu doctorul de asta. - Stau lângă un doctor.
- Eu îl îngrijesc pe președintele SUA. - Da, pricep îngrijirea.
- Îl îngrijești. - Da.
Așa cum trebuie. Nu vreau să întrerup îngrijirea.
- Aruncă o privire! - Nu mă uit în gura ta.
- Uită-te! - Nu arunc o privire.
Momentan mă preocupă un singur pacient, conducătorul țării.
În clipa asta, nu-l îngrijești la propriu. El e în pat, tu ești aici.
Pregătesc lipitorile, îi ascult respirația.
Monitorizez efectele opiului.
- Îl îngrijesc. - Îngrijește-mă jumătate!
Nu există așa ceva. E clar că n-ai îngrijit pe nimeni.
Când vărul meu a fost bolnav, i-am adus brioșe.
Nu mă uit. Mă uit în ochii tăi.
Dacă te uiți în ochi, la opt centimetri mai jos, se vede gura.
- M-aș uita altfel. Nu. - Uită-te!
Răspunsul e nu. Scuză-mă, trebuie să îngrijesc un președinte.
Pricep că-l îngrijești. El ce face?
- Și el îl îngrijește. - Îl îngrijesc și eu.
- Îl îngrijiți simultan? - Da, suntem cei doi doctori ai lui.
Să te întreb ceva.
În secret, te-ai bucurat când ai auzit că e bolnav?
- Nu, m-am dus la biserică și am plâns. - Fii serios!
Dacă aș ajunge și eu ca președintele în câteva zile, cum te-ai simți?
- Ai fi președintele? - Nu.
Orașul e plin de bolnavi. E o mocirlă. E scârbos.
Dacă aș veni la consultație, cât m-ai taxa?
Dau consultații la Casa Albă, deci e imposibil.
- De ce nu pot la Casa Albă? - Consult doar cu programare
și primesc programări doar de la președinte.
Deci nu faci nimic toată ziua?
Dacă nu fac nimic, mi-am făcut treaba.
- Ești un trântor de la Casa Albă. - Nu sunt trântor.
Anticipăm problemele
și prevenim amenințările la adresa sănătății lui.
- De ce nu i-ai adus o jachetă atunci? - Lawrence, te rog!
- Doctore, mersi de ajutor. - Nu mă deranjează.
- Da? Bine. - Nu mă deranjează deloc.
Scumpule...
Niște oțet...
Scuze că te deranjez.
Am fost la inaugurare și am dat mâna cu el.
Vezi cât e de bolnav.
Cât de repede trebuie să ajung la săpun și apă?
- Cam în zece secunde. - Zece secunde?
- Atât? - Da.
E aiurea. Poți da mâna cu cineva doar la baie.
Trebuie să umbli cu apă și săpun după tine ca să nu te îmbolnăvești.
- Fără mâncare acum, te rog. - Ce? De ce?
Hrană la răceală, înfometare la febră.
Ba invers: hrană la febră, înfometare la răceală.
Ai înțeles greșit. Ești doctor?
Nu, dar mama zicea mereu: "Hrană la febră, înfometare la răceală".
Când aveam febră de la scarlatină,
mama mă hrănea încontinuu.
M-am îngrășat 7 kg, dar m-am însănătoșit într-o săptămână.
- Mama ta era doctor? - Nu, creștea schnauzeri.
- Dar era foarte versată. - Mai e printre noi?
Nu, a murit de scarlatină, că nu mai avea ce mânca.
Hrană la răceală, înfometare la febră, ca s-ajungi la bătrânețe.
Nu. Hrană la febră, înfometare la răceală, ca s-ajungi la 100. Garantez.
S-ar putea să ai dreptate. Cred că are.
- Nu. - Hrană la febră.
La școala sanitară, dădeam hrană la ambele.
Și asta e greșit.
- Hrană la răceală, foame... - Nu te obosi...
Când te înfometezi, mori.
Hrană la febră!
În numele Domnului, da, dați-i hrană!
- Te rog, hrană la febră. - Mai e prăjitură cu ciocolată?
- Hrăniți-l pe om! - N-am zis că nu mai mănâncă niciodată.
- Faceți-i un platou! - Bine.
Gata? Niște piure de cartofi.
- Bun. - Trebuia să port jacheta.
Data viitoare.
- A murit. - Scumpule, nu!
- Nu! - Ce-i asta?
- De ce e mâncare peste tot? - Președintele a gustat ceva.
Nu știți regula primordială a medicinei? Hrană la răceală, foame la febră.
- Ți-am zis. - Ți-am zis eu...
Nu să faceți ospăț!
Președintelui îi explodau mațele și voi l-ați hrănit?
Oamenii se încurcă...
E scandalos. Cine Dumnezeu e vinovatul?
Gata!
Friptură de la Lundy's, dle președinte!
La finalul lui 1846, un grup de pionieri în drum spre California,
conduși de George Donner, au fost blocați în munții înalți
de o zăpadă timpurie abundentă.
Salvatorii au încercat să ajungă la ei, dar prima echipă a ajuns
abia după patru luni de când se blocase convoiul de căruțe.
Hrana fiind pe terminate,
grupul a recurs la măsuri drastice de supraviețuire.
Prin măsuri drastice, mă refer la canibalism.
Prin canibalism, mă refer că s-au mâncat unii pe alții.
A fost o tragedie groaznică pentru cei care au pierit
și ceva cam greu de explicat pentru cei care au supraviețuit.
Doamne Sfinte!
Grupul lui Donner!
- Am venit. - Grupul lui Donner!
- V-am găsit. - Iată-i!
- Bună! - Salut!
S-a topit zăpada în trecătoare și am putut ajunge la voi.
- Slavă Cerului că sunteți vii. - Ne bucurăm că v-am găsit.
- Ia te uită! - Salutare tuturor!
Ce amabil din partea voastră.
- Ne salvați, nu? - Grupul.
E un grup de salvare.
Mi-ar plăcea să fac parte cândva dintr-un grup de salvare
și să-mi rămână oamenii datori toată viața mea,
fiindcă i-am salvat.
Țeapa scoasă din laba leului.
Nu vă așteptați la asta din partea mea.
Arătați bine, domnule.
- Da, da, suntem... - Suntem bine.
- Suntem bine. Suntem vii. - Da.
Ne descurcăm, având în vedere situația.
Având în vedere situația. Supraviețuim aici.
Păreți zdraveni ca în ziua în care ați părăsit Salt Lake City.
- Păi... - Foarte amabil.
- Arăți grozav. - Ce compliment frumos!
Mulțumesc mult. Ce drăguț!
Unde e toată lumea?
- La cine anume te referi? - Păi mă refer...
- Bună întrebare! - Nu e o întrebare rea.
E o întrebare bună.
- Unde e toată lumea? - Asta e întrebarea.
- Avem un răspuns. - Da.
- E simplu. - Da. Nu sunt aici.
- Nu. Nu sunt aici. - Nu sunt aici.
- Văd asta. - Suntem noi aici.
- Ei nu sunt. - Fiindcă sunt unde?
Da.
- Păi... - Sincer...
Sincer, au plecat. Au tulit-o.
În toiul iernii?
Trecătoarea e înfundată cu zăpadă.
I-am implorat să nu plece,
dar ne-au lăsat să ne descurcăm singuri.
- Nu v-ați întors unii împotriva altora? - Nu, am fost uniți.
Și n-a murit nimeni.
- Nu, n-a murit nimeni. - N-au pierit aici.
Doamne, nu! Nu s-a îmbolnăvit niciunul.
N-a murit nimeni.
- N-a murit nimeni acolo. - Deloc.
- Și n-a murit nimeni acolo. - N-a murit nimeni acolo.
N-a murit nimeni acolo, slavă Domnului!
Dacă pot să întreb, cum ați supraviețuit fără provizii?
- Da. - Da...
- Omul ăsta... - Când crezi că s-a terminat...
- Ce nebun e! - Stai!
...mai vine o întrebare.
- E o întrebare mai bună ca prima? - A întrecut prima întrebare.
- Pare o întrebare evidentă. - Nu e mai puțin formidabilă.
Știind ce întrebare incredibilă a fost, să fie ultima.
Dar care e răspunsul? Cum ați supraviețuit?
- E cea mai tare întrebare. - Dar ultima, fiind cea mai bună.
Și e simplu.
Pentru mine, amănuntele sunt prea dureroase.
Tipul ăsta a stat patru zile în cort, nu voia să iasă.
- E oribil. - Jacob, ce...?
- A fost greu. Și-a revenit. - Și cum ați mai supraviețuit?
- Mă întorc în cort. - Nu, nu!
- Trebuie. - Nu, nu!
N-am ce căuta afară... Bine.
- Adună-te! - Îmi pare rău că te-am agitat.
Termină cu întrebările! E copleșitor.
- Sigur sunteți toți emotivi. - Da, da.
Tot nu pot crede ce bine arătați.
Ești foarte amabil.
Mulțumim din nou. Te pricepi să faci complimente.
- Ce miroase așa? - S-a făcut tocana.
Ba nu. Nu, nu.
- Fără oală! Lasă oala! - Ce?
- Benjamin Donner! - Ce se întâmplă?
E un grup de salvatori.
- Bună! - Benjamin Donner, arăți bine, domnule!
- Da, sunt. - Arăți foarte bine.
Foarte, foarte bine.
Da, știi, e de la aerul proaspăt, oricine ar arăta...
Știi ce-mi place? Să tai copaci.
- Îmi place să tai copaci. - Ce tăietor de copaci e!
Faci mișcare extraordinar.
- Asta e? Tăiatul copacilor? - Și masturbare în exces.
- Da. - Excesivă. Prea multă.
Susține cortul ridicat. Știm.
- E un semn. - Tăietorul e obosit.
Tăietorul "doarme" ca să-și revină.
Ce e în oală?
- "Ce e în oală?" - "Ce e în oală?"
- Oala... - Tipul ăsta!
Altă întrebare incredibilă.
Emblematică.
Cum îți iese?
Și ce întrebare? "Ce e în oală?"
Urs!
Ați supraviețuit toți toată iarna
cu un singur urs?
Dar ursul ăla mâncase un porc, deci au fost două mese.
- Și pescuit la copcă. - Da.
- Slavă Cerului!
- Unde-s undițele? - Nu sunt undițe.
- Cum merge așa? - Îi prinzi cu mâinile.
- N-am nevoie de undițe. - Cu mâna?
Da, sparg gheața, flutur viermele,
îl bag sub apă, îl agit, vine peștele și-l înșfac.
- Pământul e înghețat. De unde iei viermi? - Păi...
- E amuzant... - Eu sunt tăietor de copaci.
Copacii sunt plini de viermi.
- Viermi de copaci! - Viermi de copaci.
Să știi că peștilor ălora le plac viermii de copac.
Nu se mai satură. Sunt o delicatesă.
Deci luați viermi din copac
și pescuiți cu mâna la copcă, cu viermi de copaci?
Excelent sumar.
Aia e căruța familiei Stanton. Sunt aici?
Da... Unde sunt?
- Alde Stanton... - Alde Stanton...
- E de povestit. - Stanton...
Pe ei nu trebuie să-i mai pomenim niciodată.
Nu vrei să auzi așa ceva.
Eliza, de ce nu povestești tu?
Benjamin, tu o știi. Știu asta.
O știam. Am uitat. Ți-am povestit ție, cu amănunte.
Cred că martorul ar trebui să povestească.
George, ce-ar fi să ne spui ce ai văzut în acea zi?
Știu că e greu.
Nu te grăbi.
O pasăre mare a atacat în picaj
și l-a prins pe micul Isaiah,
care avea șapte ani, și a zburat cu el.
Apoi l-a văzut Melanie.
S-a prins de Isaiah.
- Și bietul Charlie... - Charlie.
Charlie a prins-o pe Melanie.
Apoi Isaiah, cel de zece ani, a prins-o pe Melanie și pasărea a zburat.
Stai, stai...
- Sunt doi Isaiah? - Da, doi.
Important e că ambii Isaiah au dispărut în acea zi, cu pasărea.
Dacă vrei să-i spui pasăre. Era ca un animal preistoric.
Era un dinozaur, sunt destul de sigură.
Ați văzut cumva o pasăre uriașă pe cer, cu o familie de patru?
Vreau să știu ce au pățit alde Stanton, alde Tyler și alde Eddy.
Ce dracului se petrece?
V-am zis ce se petrece.
Ce vrei să zici? Crezi că i-am mâncat?
N-am zis nimic de mâncat oameni.
- Da, de ce să faci asta? - Normal că nu.
- Nimeni n-ar fi mâncat. - Cine să fie mâncat?
Ar fi oribil.
Fii serios! Nu suntem canibali.
- Doamne, nu! E dezgustător. - N-am mânca oameni.
Sigur,
dacă aș da cumva peste un grup de canibali în pădure
și mi-ar oferi o bucățică delicioasă de deget mic,
poate aș lua o gură, să fiu politicos.
- Aș gusta unul. - Dacă același grup
mi-ar oferi o friptură dintr-o bucă gătită mediu,
aș lua o gură, să fiu respectuos.
- E vorba de maniere. - Da.
- Vreți măcar să fiți salvați? - Ei, haide...
- Din nou! - Nu-i așa?
Alta! Alta!
Mi-ai pus două întrebări incredibile.
- Am zis că asta e. - Acum e cea mai tare.
- "V-ar plăcea să fiți salvați?" - Nu, nu.
Ai azvârlit-o așa, de parcă nu e mare lucru.
- Acceptăm salvarea. - Ce zici să acceptăm?
- Lasă-ne o clipă... - Câteva minute.
- Vă ajutăm cu lucrurile. - Nu, nu, nu.
- Ne descurcăm. - Bine.
- Haide! - Să strângem.
Să pregătim catârii.
- Doamne sfinte! - Doamne!
Ce e aia?
Doar degețele mici.
Pe 28 august 2014,
administrația președintelui Obama a fost zguduită de un scandal
de o magnitudine nemaiîntâlnită.
În ce a constat această gravă eroare de judecată?
Președintele Obama s-a adresat reporterilor într-un costum bej.
Exact, bej.
Nu bleumarin, nu gri, nu negru, nici măcar cu imprimeu, ci bej.
S-a iscat o isterie mediatică, unii susținând că Obama a călcat în picioare
o limită prezidențială prin alegerea lui vestimentară.
Președintele s-a adresat joi reporterilor îmbrăcat în acest costum bej.
Revista TIME l-a echivalat cu un artist fără costumația sa,
GQ l-a numit "groaznic",
Esquire, o "monstruozitate".
Părea că se duce la o petrecere în Hamptons.
În zilele următoare, președintele Obama și-a asumat vina acestui eșec
și a refuzat să pună asta în cârca altcuiva.
Dar acum, în sfârșit, pune vina în cârca altcuiva.
Și deja s-ar putea să știți a cui.
Dle președinte, facem selecția pentru summitul NATO.
Mi se pare bine.
Ce-i asta? Selecția pentru NATO? Pentru Torino?
Asta vom purta la Torino.
- Astea sunt? - Astea sunt.
- Pot sugera ceva? - Spune ce crezi.
Adu cravate în plus.
- De ce în plus? - Tind să se păteze.
Nu-mi pătez cravatele. Știi de ce am cravate imaculate?
Nu. De ce?
Nu mănânc niciodată supă sau paste când port cravată.
Trebuie să alegi între supă și cravată. Nu merg ambele.
- Serios? - Da. Am văzut că mănânci supă.
De asta îți faci varză cravatele. Ia de gândește-te!
Interesant. Dar dacă ridici?
Nu merge. Știi de ce? Ce se ridică... și coboară.
S-ar putea să fie mai rău. Poți ajunge cu cravata în supă.
- Strică și cravata, și supa. - Pricep.
Ești expert în asta. Uite programul pentru Torino!
- Ce avem? Să vedem... - Ce e asta?
O băutură.
- Ce fel? - Smoothie proteic.
- Serios? - Da.
- Cum îi zice? - Nu sunt sigur.
- Nu-s sigur cum îi zice. - Nu ești sigur?
- N-are un nume? - Mango Tango.
Mango Tango! Bei un Mango Tango.
- Frumos. - Nu trebuie să țipi.
- Pot să gust... puțin? - Nu, omule. Nu-mi poți gusta băutura.
- Ce mare lucru? - Nu e ceva care îmi place.
Folosești paiul. Eu aș bea din pahar.
- Ar fi mai rău? - Cum așa?
Pui gura pe pahar. Ți-ar intra saliva în băutură.
- Deci nu dai nimănui să guste? - Ba da. Michelle poate să guste.
Dacă Malia și Sasha ar fi aici, le-aș da să guste. Dar nu ție.
- Dar lui Panetta? Lui Biden. - Nu.
Trebuie să impui limite.
- Nu gustă nimeni din afara familiei? - Nu.
Iar tu, Biden, Panetta...
Aveți buze de bătrân.
- Buze de bătrân? - Nu e plăcut.
Apropo, mi-ar plăcea porecla Buze-de-Bătrân.
Bine, Buze-de-Bătrân, să revenim la program.
- Hai! - Arată bine.
- Bun. - Aș vrea să stăm mai mult în Alpi.
Putem face multe. Putem merge la schi, pe trasee.
- Serios? Schiezi? - De ce ai presupune că nu schiez?
- Tu schiezi? - Da.
Crezi că tu poți schia, iar eu poate nu-s în stare?
Adică... nu.
De ce ai presupune că nu schiez?
- Larry, e din cauză că... - Nu, nu.
- Din cauză că... - Nu.
În niciun caz, domnule.
- Fiindcă sunt din Hawaii? - Evident că da.
- Și hawaiienii schiază. - Hawaiienii schiază? Habar n-aveam.
Eu aveam habar.
Oare îmi poți face un mic favor când ești la Torino?
Vrei să-ți fac un favor la summitul NATO?
- Ceva minuscul. Un nimic. - Ce e?
Salut-o din partea mea pe prim-ministra daneză.
La summitul NATO, când discutăm probleme de securitate națională,
vrei să-i zic că Larry îi trimite salutări?
- Atât. - Ce crezi că se va întâmpla?
Mă întreb ce reacție ar avea.
Știi ce reacție cred că ar avea? Ar întreba cine e Larry.
Nu cred.
Nu ai asistat la conversația noastră de acum doi ani.
Crezi că și pentru ea a fost la fel de memorabilă?
Am făcut-o să râdă.
- "Măi, ce amuzant ești!" - Așa a zis?
- Așa a zis, da. - A zis ea:
- "Măi, ce amuzant ești!" - Larry!
- Da. - N-o să fac asta.
- Ai înnebunit? - De ce?
E prim-ministra daneză. Nu știe cine ești.
- Am impresionat-o puternic. Știe. - Ca să nu mai spun
că nu iese nimic dacă îi transmiți cuiva salutări.
Să vedem cum ar merge. Eu sunt la summit.
Vrei să mă duc la prim-ministra daneză și să-i zic
"Larry Buze-de-Bătrân te salută", apoi, la întoarcere,
trebuie să-ți transmit ție salutările lui Helle.
Și apoi? Nu se întâmplă nimic.
Apoi îi iau în considerare atitudinea.
Cum adică o iei în considerare?
Adică cum a reacționat.
- A zis: "Măi, m-a salutat Larry?" - Așa ceva...
"Spune-i lui Larry că și eu îl salut."
Nu vreau să port discuția asta.
- Să revenim la treabă. - Sigur. Despre ce e vorba?
PENTRU PREȘEDINTE SECRET
E secret.
- Nu-ți spun. - De ce?
Țin extraordinar de bine secretele.
Știi, vărul meu Arthur era bigam.
Avea o soție la New Hampshire, alta în Queens.
O vedea pe fiecare la două săptămâni.
Nu i-a spus nimănui.
Doar mie mi-a zis. N-am scos o vorbă.
- Mi-ai zis mie. - E mort.
- Da, bine. - Ți-am spus multe lucruri sensibile.
Ți-am zis că am făcut caca în pantaloni la 12 ani, când mă duceam cu autobuzul...
Când mi-ai zis, n-am vrut să aud, nu vreau nici acum.
Îți închipui că m-a traumatizat.
- Nu vreau să-mi imaginez. - Un băiat de 12 ani.
Erau fete în autobuz. Mi-au zis David Scutecel ani de zile.
E o informație confidențială.
Există un motiv pentru care nu ai acces la informații secrete.
- Comportamentul tău confirmă că e corect. - E Rusia?
- Larry... - China?
- Nu. - Taiwan?
Doamne! Taiwan?
Scuze, dle președinte. Avem conferința de presă despre ISIS în zece minute.
În regulă. Trebuie să verific niște chestii.
- Revin imediat. - Sigur. Nu te grăbi.
Bun, sunt gata.
Știi ceva? Am o idee care te-ar putea interesa.
Ce idee?
Cred că ar trebui să porți costumul bej la conferința de presă.
- Conferința asta de presă? - Da.
- De ce? - În primul rând, e superb.
De aceea îl iau la Torino. Avem un eveniment de zi.
- E în exterior, mai casual. - Asta e Vinerea casual.
Șeful vrea să probeze costumul bej!
- Chiar îmi place costumul. - E perfect. E casual.
E în sala de briefing, nu în sala mare de recepție.
Unde ți-e cravata?
Iau prânzul și...
O să iau supă. Voi lua supă.
- Îmi urmezi sfatul. - Da.
Isteț. Un ultim truc. E o greșeală de începător.
Când scoți cravata, trebuie să deschei ultimul nasture.
- Să deschei ultimul nasture, da. - Arată mai cool.
Mulțumesc.
- E un costum grozav. - Măi să fie!
- Cred că e mișcarea potrivită. - O să-l probez.
Buze-de-Bătrân nu te va dezamăgi.
O să-mi mulțumești.
- Ce părere ai? - Arată bine.
Arată bine de tot.
Hai! Am o conferință de presă de ținut.
- Ești sigur? - Niciodată n-am fost mai sigur.
Bine. Revin.
Se va vorbi de asta multă vreme.
Vă mulțumim că ne-ați însoțit în această călătorie remarcabilă.
Parțial, a fost și adevărată.
Progresul Americii n-a fost niciodată lin sau constant.
Are o traiectorie în zigzag, cu intermitențe.
La fiecare doi pași înainte, pare că facem un pas înapoi.
Uneori, când facem acel pas înapoi,
e ușor să ne descurajăm sau să cădem pradă cinismului.
Dar povestea acestei țări ar trebui să ne inspire să mergem pe calea mai grea,
să nu ne trădăm idealurile
și să facem tot ce putem pentru a schimba ceva,
fie în școli, la locurile de muncă,
în cartiere sau orașe.
Dacă reușim, am încredere
că următorii 250 de ani ai experimentului nostru american
vor fi mai buni decât ultimii.
Larry?
- Ce faci? - Nu, nu, nimic.
- Am pierdut un nasture. - Așa e, ai pierdut un nasture.
- Ce să-i faci? - Pare la fel că ăsta.
- Da. - Da.
Am același nasture ca George Washington.
- Ce coincidență! - Ce coincidență.
Ne-am distrat, nu?
- Da, a fost minunat. Mi-a plăcut. - Știi ceva?
Mi-am uitat scenariul. Revin imediat.
- Larry, nu face asta. Știu ce faci. - Ce? Nu fac nimic.
Te gândești să-i iei nasturele lui George Washington.
E părintele țării noastre.
- Hai! Hai! - Bine...
De parcă chiar luam nasturele. Nu-l luam.
- Ai fi luat nasturele. - Ba nu.
- Să te întreb ceva. - Spune!
Să zicem că, ipotetic, ar face cineva un show TV.
Și toată lumea l-ar urî. L-ar detesta.
Nici nu mai poți ieși din casă fără să fii insultat.
Tu ai pleca din țară?
În locul tău, aș pleca.
- O să-i spun prietenului meu. - Așa să faci.
Știi ceva, 44?
Cred că ăsta poate fi începutul unei frumoase prietenii.
Nu prea cred.
Traducerea: Luciana Brad