DEWEY BESEIRER TRUMAN
14. august 1945 overga Japan seg til de allierte,-
-og andre verdenskrig var endelig over.
Amerikanere strømmet ut i gatene for å feire.
Og den ånden ble fanget på det ikoniske bildet-
-tatt av Alfred Eisenstaedt for LIFE.
En uniformert sjømann som kysser en sykepleier-
-midt på en overfylt Times Square-
-ble et symbol på amerikansk stolthet og triumf.
Men bilder forteller ikke hele historien.
V-J-DAG SEIER!
Krigen er over! Krigen er over!
Krigen er over!
-Vi vant! -Vi klarte det!
Vi klarte det.
-Seier! Seier! Seier! -Vi vant!
-Ha deg vekk, din gamle gubbe. -Nei, krigen er over.
-Hva så? -Krigen er over.
-Slipp meg. -Vi feirer.
-Er du syk i hodet? -Nei, alle kysser.
-Nei, det gjør de ikke. Bare du. -Nei.
Pervo. Pervofaen.
-Jeg er ingen pervofaen. -Jeg har fast følge.
-Greit... -Johnny!
Hva? Nei, ikke Johnny.
-Jo, Johnny. -Hva faen?
Kom hit. Johnny.
-Johnny? -Plager han deg, Agnes?
-Ja. -Nei, Johnny.
-Den pervoen prøvde å kysse meg. -Alle kysser.
-Unnskyld? -Nei, Johnny.
-Prøvde du å slå meg? -Nei, nei, nei.
-Han angriper en sjømann. -Nei.
-Hei. Kødder du med Johnny? -På V-J-dagen?
Hvorfor skulle jeg kødde med Johnny?
Han må være nazist.
-Nei. -Pervonazi.
En nazist? Nei. Johnny! Johnny!
-Nei! -Gi ham en lærepenge.
-Hva? Nei, nei, nei. -Ta ham. Ta ham.
Nei, nei, nei!
I 1841-
-ble William Henry Harrison USAs niende president.
Til tross for kaldt og dårlig vær-
-holdt den 68 år gamle presidenten den lengste innsettelsestalen-
-i USAs historie, nesten to timer, uten jakke.
Harrison ble snart syk, for et sjokk, og legens behandlingsmetoder,-
-slangegift, avføringsmidler, igler, kvikksølv og opium,-
-gjorde bare presidenten verre.
Alle hadde en mening om hvordan han kunne bli bedre,-
-men den minst informerte blant dem var den som fikk gehør.
Hallo, Mrs. Harrison.
-Hallo, Lawrence. Godt å se deg. -Godt å se deg.
-Sir, herr president, gratulerer. -Takk. Jeg setter pris på det.
Ny tobakk. Hva synes dere?
-Ikke min greie. -Jeg lukter ingenting.
-Den har et hint av kirsebær. Lukter du? -Nei, jeg lukter ikke kirsebær.
-Ingenting? -Jeg lukter bare røyk.
-La meg spørre deg om noe. -Absolutt.
-Hvor mange indianere drepte du? -Personlig?
Hvordan drepte du? Knivstakk eller skjøt?
Det var noen jeg tror jeg skjøt, det var noen som falt for mitt sverd,-
-og det var noen jeg kan ha kjedet meg med talene mine.
Jeg skjønner hvorfor dere kommer så godt overens. Veldig morsomt.
Med all respekt å melde, en indianer kan slå deg i bakken med en fjær.
-Du ser ikke så sterk ut. -Med all respekt å melde,-
-bør du melde mer respekt.
Selv om jeg ikke er så lett på foten,-
-skal det mye til for å tippe meg.
-Derav Tippecanoe. -Kanoen tipper, ikke presidenten.
Jeg ser at du ikke har frakk. Det er kaldt.
-Fryser du ikke? -Nei, jeg trenger ikke frakk.
Du er presidenten. Mrs. Harrison hadde holdt den for deg.
Nei, Mrs. Harrison holder ikke frakken.
Du kjenner visst ikke førstedamen.
Jeg vet ikke om jeg vil. Noen kan holde frakken, det er poenget mitt.
Det begynner å bli kaldt. Vi vil ikke at presidenten skal si:
-"Det er kaldt." -Jeg mener det.
-Jeg føler meg ganske bra. -Jeg skal ikke hefte deg.
Han er president nå. Det er som å snakke med en lege. Man må snakke og gå.
Gratulerer. Gleder meg til å begynne å jobbe.
Mange takk. Hyggelig å se deg.
Sir? Går det bra?
-Ja. -Er du sikker? Hva er denne hosten?
Jeg får høysnue på denne tiden av året.
-I mars? -Selvsagt.
Du tok meg i hånda.
-Du stakk ut hånden mot meg. -Du burde ikke ha tatt hånda.
Jeg ville ikke være uhøflig.
Etter min mening... Hør her.
Det er uhøflig å stikke ut hånda når man er forkjølet eller syk.
Du er i min indre sirkel.
Jeg måtte ta deg i hånda da du strakk den ut.
Det er nødvendig. Helt nødvendig.
Forstår du ikke?
-Ok. -Kjære vene.
Skjønner.
-Elskling. -Er alt i orden?
Herr president?
Jeg føler meg litt svak.
Tilkall en lege.
-Flere varme håndklær, takk. -Doktor, hvordan har han det?
Presidentens feber avtar ikke.
-Gjør du alt du kan? -Selvsagt. Årelating, opium.
Vi skal begynne med igler.
-Har du nok igler? -Ja.
-Vi er optimistiske til iglene. -Takk, doktor.
Hei. Hei. Hvordan går det?
-Kjære. -Martha.
-Hei, doktor. Hvordan går det med ham? -Presidenten er ikke frisk.
-Jeg var på innsettelsen. -Ja.
Han hadde ikke frakk på. Ti ulike personer kunne ha holdt den.
-Kona hans kunne holdt den. -Visstnok ikke.
-De fleste hadde tatt med frakk. -Ja, bedre å ha enn å ikke ha.
-Hva er ulempen? -Ingen ulempe.
Det var egoistisk å ikke bruke frakk.
Han ville virke tøff. Jeg tok ham i hånda.
Jeg er redd jeg har det samme som ham. Det kiler i halsen.
-Snakk med legen din om det. -Jeg står med en lege.
-Men jeg pleier presidenten. -Ja, jeg skjønner det.
Du pleier ham, som seg hør og bør.
-En rask titt. -Jeg ser ikke i munnen din.
-Se. -Jeg kikker ikke.
Jeg har én pasient. Det er landets leder.
Du pleier ham ikke akkurat nå.
Han er i senga, og du står her.
Jeg gjør klar iglene, lytter til pusten hans.
Jeg overvåker effekten av opiumen.
-Jeg pleier. -Gi meg en halv pleie.
Det finnes ikke. Du har åpenbart aldri pleiet noen.
Fetteren min var syk, og jeg tok med muffins til ham.
Jeg ser ikke. Jeg ser deg i øynene.
Hvis du ser meg i øynene, bare senk blikket, så ser du munnen.
-Det er et annet type blikk. -Se.
Svaret er nei. Unnskyld meg. Jeg pleier presidenten.
Greit, men hva gjør han?
-Pleier også. -Jeg pleier også.
-Trenger han pleie av to? -Ja, vi er de to legene.
La meg spørre deg om noe. Ble du glad da du hørte at han var syk?
-Nei. Jeg gikk i kirken og gråt. -Spar meg.
Hvis jeg ender opp som presidenten, hva hadde du følt?
-Er du president? -Nei.
Byen er full av syke mennesker. Det er en sump.
Hvor mye tar du om jeg kommer til kontoret ditt?
Kontoret mitt er i Det hvite hus, så det er umulig.
-Hvorfor er det umulig? -Jeg tar bare avtaler med presidenten.
-Så du gjør ingenting hele dagen? -Da har jeg gjort jobben min.
Du er en boms som bor i Det hvite hus.
Vi forutser problemer-
-og forhindrer helsetrusler før de skjer.
-Hvorfor tok du ikke med frakk til ham? -Lawrence, vær så snill.
-Takk for hjelpen. -Dette plager meg ikke.
-Ikke? Ok. -Slett ikke.
Kjære...
Litt eddik...
Unnskyld meg.
Jeg var på innsettelsen og tok ham i hånden.
Du ser hvor syk han er.
Hvor fort må jeg komme meg til såpe og vann?
-Du har ti sekunder. -Ti sekunder?
-Er det alt? -Ja.
Man kan kun ta folk i hånda på badet.
Man må gå rundt med vann og såpe for ikke å bli syk.
-Nei. Ikke noe mat for øyeblikket. -Hvorfor ikke?
Man mater forkjølelse, men sulter feber.
Jeg er uenig. Man sulter forkjølelse og mater feber.
Motsatt. Er du lege?
Nei, men moren min pleide alltid å si: "Sult forkjølelse, mat feber."
Da jeg hadde skarlagensfeber, matet moren min meg hele tiden.
Jeg la på meg sju kilo, men ble bedre på en uke.
-Var moren din lege? -Nei, hun var schnauzeroppdretter.
-Men hun var verdensvant. -Lever hun?
Hun døde av skarlagensfeber. Det ikke var noe igjen å spise.
Sult feber, gi forkjølelse mat, så blir du en gammel kamerat.
Nei, sult forkjølelse, gi feber mat, så blir du 100 år, det er klart.
Jeg tror han har rett. Det er mat feber.
-På sykepleierskolen matet vi begge. -Det er også feil.
-Mat forkjølelse... -Spar styrken din.
Når man sulter, dør man. Mat feberen.
For Guds skyld. Ja, mat ham.
-Mat feberen. -Er det noe sjokoladekake igjen?
-Mat mannen. -Jeg sa ikke at han ikke kan spise.
Fiks en tallerken til ham.
Er du klar? Potetmos.
-Bra. -Jeg burde ha hatt på frakk.
Neste gang.
-Han er død. -Å, kjære, nei!
-Nei! -Hva er dette?
-Hvorfor er det mat overalt? -Presidenten tok seg en matbit.
Kan du ikke medisinens første regel? Mat forkjølelse, sult feber.
-Jeg sa jo det. -Ikke ha fest.
Presidentens tarmer eksploderte, og du matet ham?
Dette er en skandale. Hvem i Guds navn er ansvarlig?
Kom og spis!
Biff fra Lundy's, herr president!
Sent i 1846 ble en gruppe pionerer på vei til California-
-ledet av George Donner fanget høyt oppe i fjellene-
-av et uventet og kraftig snøfall.
Redningsmannskapene prøvde å nå dem, men de kom ikke frem-
-før nesten fire måneder etter at vogntoget satte seg fast.
Maten tok slutt,-
-så gruppen tydde til drastiske tiltak for å overleve.
Og med drastisk mener jeg kannibalisme.
Og med kannibalisme mener jeg at de spiste hverandre.
Det var en forferdelig tragedie for de som døde,-
-og for de som overlevde-
-litt vanskelig å forklare.
Kjære Gud.
Donnerfølget!
-De er her! -Donnerfølget!
-Vi fant dere! -Der er de.
-Hei. -Hei sann.
Snøen smeltet i passet, så vi kom endelig frem.
Takk Gud for at dere lever.
-Se på dette. -Hei, alle sammen.
Så omtenksomt av dere.
-Redning, ikke sant? -Mannskapet.
Redningsmannskapet.
Jeg vil bli med i et redningsmannskap en dag,-
-og ha folk som skylder meg resten av livet-
-fordi jeg reddet dem.
Trekke tonen ut av løven.
Ikke forvent det av meg.
Du ser godt ut, sir.
-Ja. Vi er... -Vi har det bra.
-Vi lever. -Ja.
Vi klarer oss greit, alt tatt i betraktning.
Alt tatt i betraktning, ja. Vi overlever.
Dere ser like friske ut som da dere forlot Salt Lake City.
-Så snilt. Takk. -Det er et hyggelig kompliment.
-Tusen takk. Så søtt. -Og hvor er alle sammen?
Nøyaktig hvem mener du?
-Godt spørsmål. -Ikke et dårlig spørsmål.
Hvor er alle sammen? Det er spørsmålet.
-Vi har et svar. -Det har vi.
-Det er enkelt. -Ja. De er ikke her.
-Nei. De er ikke her. -De er ikke her.
-Jeg ser det. -Vi er her.
-De er ikke det. -Fordi de er hvor?
Ja.
-Vel... -For å være ærlig...
For å være ærlig dro de.
Midt på vinteren?
Passet er helt gjensnødd.
Jeg tryglet dem om å ikke dra, men de forlot oss.
-Og dere vendte dere aldri mot hverandre? -Nei. Og ingen døde.
-Nei. Ingen døde. -De døde ikke her.
-Herregud, nei. Ingen ble syke engang. -Ingen døde.
-Ingen døde der borte. -Nei.
-Og ingen døde der borte. -Ingen døde der.
Ingen døde der, gudskjelov.
Hvordan overlevde dere uten provianter?
-Han der, altså. -Når man tror han er ferdig,-
-kommer det et spørsmål til.
-Er det et bedre spørsmål enn det første? -Han slo det første spørsmålet.
-Det føles som et åpenbart spørsmål. -Det gjør det ikke mindre fantastisk.
Nå som vi vet hvilket utrolig spørsmål det var, la det være det siste.
Men hva er svaret? Hvordan overlevde dere?
-Det er det beste spørsmålet. -Men det siste, for det er så bra.
Og det er lett.
For meg er det for smertefullt å gå i detaljer.
Han her var i teltet i fire dager og nektet å komme ut.
-Det er forferdelig. -Jacob, hva...
-Det var vanskelig. Han er ok. -Hvordan overlevde dere?
-Jeg går tilbake til teltet. -Nei!
-Jeg må. -Nei!
Jeg hører ikke hjemme... Ok.
-Ta deg sammen. -Beklager at jeg opprørte deg.
Du må slutte med spørsmålene!
-Dere er sikkert emosjonelle. -Ja.
Jeg kommer ikke over hvor godt dere ser ut.
Det er veldig snilt.
Takk igjen. Du er veldig raus med komplimentene.
-Hva er det jeg lukter? -Gryta er klar.
Nei, det er den ikke. Nei.
-Ingen gryte. Dropp gryten. -Hva?
-Benjamin Donner! -Hva skjer?
Redningsmannskap.
-Hei. -Benjamin Donner, du ser godt ut, sir.
-Ja, jeg har det bra. -Du ser veldig, veldig godt ut.
Ja, den friske luften kan få hvem som helst...
-Og vet du hva jeg elsker? Tømmerhogging. -For en tømmerhogger han er.
Super trening.
-Er det alt? Tømmerhogging? -Og overdreven onani.
Overdreven. For mye.
Han henger en hyssing på teltet, og da vet vi.
Det er et signal. Tømmerhoggeren "sover det av seg".
Hva er i gryta?
-"Hva er i gryta?" -"Hva er i gryta?"
-Gryta, ja. -Han her, altså.
-Nok et utrolig spørsmål. -Det er ikonisk.
Hvordan gjør du det?
-Og hva var spørsmålet? -Ja.
"Hva er i gryta?"
Bjørn.
Så dere har overlevd hele vinteren-
-på én bjørn?
Bjørnen hadde spist en gris, så det var i grunn to måltider.
-Og isfiske. -Ja. Takk Gud for det.
-Hvor er stengene? -Nei. Ingen stenger.
-Hvordan fungerer det? -Vi tar dem med hånda.
-Jeg trenger ikke stang. -Hånda?
Ja, jeg slår gjennom isen, jeg dingler marken,-
-stikker den under, vrir den,-
-fisken kommer, tar den.
Bakken er frossen. Hvor får du markene fra?
Jeg er tømmerhogger. Jeg hogger ned trær.
Det er marker i trærne.
-Tremarker. -Tremarker.
Fiskene elsker tremarker.
De får ikke nok. Det er en delikatesse.
Så du fikk mark fra et tre, og du håndisfisket med tremarker?
Godt sammendrag.
Det er Stanton-familiens vogn. Er de her?
Ja. Hvor er de?
-Stanton-familien. -Stanton-familien.
Litt av en historie.
Vi skulle aldri nevne dem igjen.
Dere vil ikke høre dette.
Eliza, fortell historien.
Benjamin, du har den friskt i minnet.
Jeg har glemt det. Jeg fortalte deg historien med alle detaljene.
Den som bevitnet det, må fortelle det.
George, kan du ikke dele det du så den dagen?
-Jeg vet at det er vanskelig. -Ta den tiden du trenger.
En stor fugl stupte ned-
-og tok tak i lille Isaiah på syv år og begynte å fly av gårde.
Og så så Melanie det.
Hun tok tak i Isaiah.
-Og stakkars Charlie... -Charlie.
Charlie tok tak i Melanie,-
-og så tok Isaiah, tiåringen, tak i Melanie, og fuglen fløy av gårde.
Vent.
-Er det to Isaiah-er? -Ja, to Isaiah-er.
Poenget er at begge Isaiah-ene forsvant den dagen med fuglen.
Det var snarere et forhistorisk dyr.
Jeg er ganske sikker på at det var en dinosaur.
Så du tilfeldigvis en stor fugl-
-med en familie på fire på himmelen?
Jeg vil vite hva som skjedde med Stanton-familien,-
-Tyler-familien og Eddy-familien! Hva i helvete foregår?
Vi fortalte jo det.
Hva er det du sier? Tror du vi spiste dem?
Jeg sa ikke noe om å spise folk.
Hvorfor skulle du det?
-Ingen ble spist. -Hvem skulle blitt spist?
-Det ville vært forferdelig. -Vi er ikke kannibaler.
-Herregud, nei. Det er ekkelt. -Vi ville ikke spist folk.
Selvfølgelig, om jeg snubler over en kannibalfest i skogen,-
-og de tilbyr meg en deilig lillefinger, tar jeg kanskje en bit for å være høflig.
-Én bit. -Og på den samme festen,-
-hvis de tilbyr meg en medium stekt rumpeball,-
-tar jeg en bit, for å vise respekt.
Det er bare å ha manerer.
-Vil dere i det hele tatt bli reddet? -Kom igjen.
-Igjen. -Sa han det?
Enda et! Enda et!
Du hadde to utrolige spørsmål.
-Vi sa det holdt. -Nå det beste av alle.
-"Vil dere bli reddet?" -Nei.
Han kastet det så nonchalant ut også.
-Vi tar redningen. -Hva med ja?
-Gi oss et øyeblikk til å... -Et par minutter.
-Vi hjelper dere med tingene deres. -Nei, nei, nei.
-Vi tar det. -Ok.
-Kom igjen. -La oss pakke sammen.
Gjør muldyrene klare.
-Gud bevare meg vel. -Herregud.
Hva er det?
Bare lillefingre.
28. august 2014-
-ble president Obamas administrasjon rystet av en skandale-
-de aldri hadde sett maken til.
Og hva var denne alvorlige mangelen på dømmekraft?
President Obama snakket til reportere i brun dress.
Det stemmer. Brun.
Ikke marineblå, ikke grå, ikke svart, ikke engang fiskebeinsvev, men brun.
Medieoppstyr fulgte, og noen hevdet at Obama hadde trampet-
-over en grense med klesvalget sitt.
Men presidenten talte til reportere på torsdag,-
-og han hadde på seg en brun dress.
TIME sammenlignet det med å se "en underholder uten kostyme".
GQ kalte det "forferdelig".
Esquire "en vederstyggelighet".
Det så ut som han var på vei til en fest i Hamptons.
Obama tok på seg skylden for fiaskoen-
-og nektet å kaste noen til ulvene.
Men nå kaster han endelig noen til ulvene,-
-og du vet kanskje hvem.
-Vi må velge antrekk til NATO-møtet. -Jeg synes dette ser bra ut.
Hva er dette? Klærne til NATO og Torino?
Det jeg skal ha på i Torino.
-Dette? -Ja.
-Kan jeg komme med et forslag? -Vær så god.
Ta med ekstra slips.
-Hvorfor? -De pleier å bli flekkete.
Jeg får ikke flekker på slipsene. Vet du hvorfor?
Nei. Hvorfor?
Jeg spiser aldri suppe eller pasta med slips.
Man må ta et valg. Suppe eller slips.
-Sier du det? -Ja. Du spiser suppe.
Derfor er slipsene dine skitne.
Interessant. Hva med å slenge det opp?
Funker ikke. Vet du hvorfor? Det som slenges opp, deiser ned.
Det kan gjøre det verre. Man kan ende opp med slipset i suppen.
Ødelegger slipset og suppen.
Du er visst en ekspert. Her er agendaen i Torino.
-Hva har vi? La oss se. -Hva er dette?
Drikke.
-Hva slags? -En proteinsmoothie.
-Virkelig? -Ja.
-Hva heter det? -Jeg er ikke sikker.
-Ikke sikker? Har den ikke et navn? -Mangotango.
Mangotango. Du drikker en mangotango.
-Herlig. -Du trenger ikke rope.
-Kan jeg få en liten smak? -Nei, du kan ikke få en slurk.
-Er det så farlig? -Jeg vil bare ikke.
Du bruker sugerøret. Jeg ville tatt en slurk av glasset.
-Det hadde vært verre. -Hvordan?
Du legger munnen på glasset. Spyttet havner i drikken.
-Så du er imot slurker? -Nei. Michelle kan alltid få en slurk.
Hvis Malia og Sasha var her, ville jeg gitt dem en slurk. Men ikke deg.
-Hva med Panetta? Biden? -Nei.
Man må ha grenser.
-Ingen utenfor familien? -Nei.
Og du, Biden, Panetta...
Gamle lepper.
-Gamle lepper? -Det er ikke appetittlig.
Jeg vil gjerne ha "Gamle Lepper" som kallenavn.
Ok, Gamle Lepper, tilbake til agendaen. Dette ser bra ut.
-Bra. -Gid vi hadde mer tid i Alpene.
Det er mye vi kunne gjort. Stått på ski, fjellturer.
-Står du på ski? -Hvorfor antar du at jeg ikke står på ski?
-Står du på ski? -Ja.
Tror du at du kan stå på ski, men ikke jeg?
-Jeg mener, vel... Nei. -Hvorfor antar du at jeg ikke står på ski?
-Larry, er det fordi... -Nei.
-Er det fordi... -Nei.
Å nei, du!
-Er det fordi jeg er fra Hawaii? -Naturligvis.
-Hawaiere står også på ski. -Hvem skulle tro det?
Jeg.
Kan du gjøre meg en tjeneste når du er i Torino?
Jeg skal gjøre deg en tjeneste på NATO-møtet?
Bare en liten ting. Hils den danske statsministeren fra meg.
Når vi diskuterer nasjonale sikkerhetsproblemer,-
-vil du at jeg skal si: "Hei, Larry hilser."
-Det er alt. -Hva tror du vil skje?
Jeg lurer på hvordan hun vil reagere.
Vet du hvordan jeg tror hun vil reagere? Jeg tror hun ville sagt: "Hvem?"
Jeg tror ikke det.
Du så ikke samtalen vår for to år siden.
Tror du den var like minneverdig for henne?
-Hun lo. "Du er så morsom." -Var det sånn hun sa det?
Det var sånn, ja.
-"Du er så morsom. Du er morsom." -Larry.
-Ja. -Jeg gjør ikke det.
-Er du gal? -Hva?
Hun er statsministeren. Hun vet ikke hvem du er.
Jeg gjorde inntrykk.
For ikke å nevne at "hils fra meg" aldri fører noe sted.
La oss si at jeg er på toppmøtet.
Skal jeg gå opp til den danske statsministeren-
-og si: "Gamle Lepper Larry hilser."
Så kommer jeg tilbake og må si: "Helle hilser."
Hva nå? Ingenting skjer.
Så sikter jeg meg inn på reaksjonen.
Hva mener du med det?
Hvordan reagerte hun? Sa hun:
-"Hilser Larry?" -Vel, det er...
-"Hils Larry tilbake." -Det er ikke en diskusjon jeg vil ha.
-Tilbake til arbeidet. -Greit. Hva er det?
HEMMELIGSTEMPLET.
Det er hemmeligstemplet.
-Jeg sier det ikke. -Hvorfor ikke?
Jeg er flink til å holde på hemmeligheter. Min fetter Arthur var bigamist.
Han hadde én kone i New Hampshire og én i Queens.
Han dro frem og tilbake annenhver helg.
Jeg er den eneste han sa det til. Jeg sa det aldri til noen.
-Du sa det til meg. -Han er død.
-Ja, ok. -Jeg har delt sensitive ting med deg.
Jeg fortalte om da jeg bæsjet på meg da jeg var 12 på bussen til...
Jeg ville ikke høre det da, og jeg vil ikke høre det nå.
Det traumatiserte meg. Tolv år gammel gutt.
Det var jenter på bussen. De kalte meg Bleie-David i årevis.
Det er konfidensielt.
Det er en grunn til at du ikke fikk sikkerhetsklarering.
-Adferden din bekrefter at det var rett. -Er det Russland?
-Larry... -Kina?
-Nei. -Taiwan? Herregud. Taiwan?
Unnskyld meg. Vi har pressekonferansen om IS om ti minutter.
Ok, greit. Jeg må sjekke et par ting.
-Straks tilbake. -Ta den tiden du trenger.
Greit, jeg er klar.
Jeg har en idé som kan interessere deg.
Hva er ideen din?
Jeg synes du skal ha på den brune dressen på pressekonferansen.
-Denne pressekonferansen? -Ja.
-Hvorfor? -Det en nydelig dress.
Derfor tar jeg den med til Torino. Det er et arrangement på dagtid.
-Det er utendørs, uformelt. -Men det er jo fredag.
Sjefen vil prøve den brune dressen.
-Jeg elsker dressen. -Den er perfekt. Uformell.
-Det holdes i briefingrommet. -Hvor er slipset ditt?
Det er lunsj,-
-og jeg skal spise suppe.
-Du følger rådet mitt. -Ja.
Lurt. Et siste tips. En nybegynnerfeil.
Når du tar av slipset, må du kneppe opp.
-Kneppe opp, ja. -Det ser kulere ut.
Takk.
-Det er en flott dress. -Jøye meg.
-Jeg tror det blir bra. -Jeg skal prøve den.
Gamle Lepper skuffer aldri.
Du vil takke meg.
-Hva synes du? -Ganske bra.
-Ganske så bra. -Vi går. Jeg har en pressekonferanse.
-Er du sikker på dette? -Jeg har aldri vært sikrere på noe.
Ok. Jeg kommer tilbake.
Folk kommer til å snakke om dette i lang, lang tid.
Takk for at du ble med oss på denne utrolige reisen.
Noe var til og med sant.
USAs fremgang har aldri vært jevn.
Den går i sikksakk og i rykk og napp.
Tar vi to skritt fremover, kan det føles som vi tar ett skritt tilbake.
Og noen ganger når vi har tatt ett av de skrittene tilbake,-
-kan det være fristende å miste motet eller å gi etter for kynismen.
Men historien om dette landet bør inspirere oss til å ta den tøffere veien,-
-til å være tro mot idealene våre-
-og til å gjøre alt vi kan for å utgjøre en forskjell,-
-om det er på skolene våre, på arbeidsplassene våre,-
-i nabolagene våre eller i byene våre.
Hvis vi gjør det, er jeg sikker på-
-at de neste 250 årene av vårt amerikanske eksperiment-
-vil bli bedre enn de forrige.
Larry?
-Hva gjør du? -Ingenting.
-Jeg mistet en knapp -Ja, så sannelig.
-Hva skal du gjøre? -Ser ut som samme knapp.
-Ja. -Ja.
George Washington, vi har samme knapp.
-For et sammentreff, hva? -For et sammentreff.
Det var gøy, ikke sant?
-Ja, jeg har kost meg -Ja. Vet du hva?
Jeg glemte manuset mitt. Jeg er straks tilbake.
-Ikke gjør det. Jeg vet hva du skal. -Hva? Jeg gjør ingenting.
Du vil ta Washingtons knapp. Det er landsfaren vår.
-Kom igjen. -Ok. Jeg...
-Som om jeg skulle ta knappen. -Du skulle ta knappen.
La meg spørre deg om noe.
Si rent hypotetisk at noen lagde et TV-program.
Og alle hatet det. Avskydde det.
Du kan ikke engang forlate huset ditt uten å bli fornærmet.
Ville du forlatt landet?
Ja, om jeg var deg.
-Jeg skal si det til vennen min. -Gjør det.
Vet du hva, 44?
Jeg tror dette kan være begynnelsen på et vakkert vennskap.
Jeg tror ikke det.
Norske tekster: Hanna Naess Huseklepp