DJŪIJS UZVEIC TRŪMENU
KARŠ IR BEIDZIES! ASV GŪST UZVARU!
1945. gada 14. augustā Japāna padevās Sabiedrotajiem,
un Otrais pasaules karš bija beidzies.
Amerikāņi izgāja ielās, lai svinētu.
Šī noskaņa tika iemūžināta ikoniskā fotogrāfijā,
ko uzņēma Alfrēds Eizenštets žurnālam "LIFE".
Formā tērpts jūrnieks, kaislīgi skūpstās ar medmāsu
pārpildītā Taimskvēra vidū,
kļuva par amerikāņu lepnuma un triumfa simbolu.
Taču fotogrāfijas nestāsta visu.
UZVARA!
Karš ir beidzies! Karš ir beidzies!
Karš ir beidzies!
-Mēs uzvarējām! -Mēs to paveicām!
Mēs tiešām to paveicām.
-Uzvara! Uzvara! Uzvara! -Mēs uzvarējām!
Nē. Novāc rokas, vecīt.
Nē, karš ir beidzies.
-Un? -Viss karš ir beidzies.
-Liec mani mierā. -Mēs svinam.
-Kas tu esi? slims tips? -Nē, visi skūpstās.
-Nē. Tikai tu. -Ne tikai es.
Izvirtulis. Nelietis.
-Neesmu izvirtulis. -Jā. Es esmu kādam meitene.
-Labi... -Ei, Džonij!
Ko? Džonijs? Nekāda Džonija.
-Jā, Džonij. -Kas pie velna?
Nāc šurp. Džonij!
-Džonij? -Vai šis dīvainis traucē, Agnes?
-Jā. -Nē, nē, Džonij.
-Mēģināja noskūpstīt. -Tu mēģināji viņu noskūpstīt?
-Visi to dara. -Nē.
-Ko? -Nē, Džonij.
-Mēģināji man iesist? -Nē. Nekāda sitiena.
-Viņš uzbrūk jūrniekam. -Nē, nē, nē.
-Klau. Tu kaitini Džoniju? -Uzvaras dienā?
Nē. Ko? Es kaitinu Džoniju?
Viņš noteikti ir nacists.
-Nē, ne nacists. -Izvirtulis nacists.
Nacists? Nē, nē. Labi. Džonij. Džonij.
-Nē, nē. -Iemāci viņam mācību.
-Ko...? Nē, nē, nē. -Ķeriet viņu.
Nē, nē, nē!
1841. gadā
Viljams Henrijs Harisons kļuva par devīto ASV prezidentu.
Neraugoties uz aukstajiem laikapstākļiem,
68 gadus vecais prezidents teica visgarāko inaugurācijas uzrunu
ASV vēsturē, gandrīz divas stundas ilgu, neuzvilcis mēteli.
Harisons drīz vien saslima, liels pārsteigums,
un ārsta līdzekļi
čūsku inde, caurejas līdzekļi, dēles, dzīvsudrabs un opijs
prezidenta stāvokli pasliktināja.
Šķiet, ka ikvienam bija viedoklis par to, kā palīdzēt,
taču diemžēl tika uzklausīts vismazāk informētais no viņiem.
Labdien, Herisona kundze!
-Labdien, Lorens! Prieks redzēt. -Prieks jūs redzēt.
-Kungs, prezidenta kungs, apsveicu! -Paldies! Es to novērtēju.
Sagādāju jaunu tabaku. Ko saki? Kāda smarža?
-Nav īsti manā gaumē. - Es neko nesajūtu.
Tai ir viegla ķiršu nots. Jūti?
Nē... Nē, ķiršus nejūtu.
-Neko? -Jūtu galvenokārt tikai dūmus.
-Ļaujiet uzdot jautājumu. -Protams.
-Cik indiāņus nogalinājāt? -Personīgi?
Kā nogalinājāt? Dūrāt vai šāvāt?
Bija daži, kurus, šķiet, es nošāvu,
bija daži, kas krita no zobena asmens,
un bija daži, kurus, iespējams, nomocīju ar runām.
Jūs abi... saprotu, kāpēc saprotaties.
-Jā. -Ļoti smieklīgi.
Ar visu cieņu, izskatās, ka tevi varētu nogāzt ar spalvu.
-Neizskaties pēc spēcīgākā. -Visu cieņu...
...šķiet, ka pienāktos izrādīt vairāk cieņas.
Patiesība ir tāda, ka, lai gan neesmu veikls vai ātrs,
domāju, ka spētu noturēties kājās – mani nav tik viegli nogāzt.
-Tātad, Tipakanū. -Tipa...
Kanoe apgāžas, nevis prezidents.
Es ievēroju, ka tev nav mēteļa. Ir vēsi.
-Tev nav auksti? -Ir jauka diena.
-Nejutu vajadzību pēc mēteļa. -Tiešām? Tu esi prezidents.
To var paturēt jebkurš. Herisona kundze varētu.
Nē, Herisona kundze mēteli neturēs.
Tev nav pieredzes saskarsmē ar pirmo lēdiju.
Neesmu pārliecināts, vai vēlos. Gribēju teikt, ka kāds mēteli var paturēt.
Kļūst ļoti vēsi. Nevēlamies, lai mūsu prezidents teiktu:
-"Ir auksti." -Es saku patiesību.
-Jūtos diezgan labi. -Man nevajadzētu tērēt jūsu laiku.
Viņš ir prezidents. Kā runāt ar ārstu.
-Nē, nē. -Jums ir jāparunā un jāiet tālāk.
Apsveicu, un nevaru sagaidīt, kad varēsim ķerties pie darba.
Liels paldies.
Prieks jūs redzēt.
Kungs? Vai ar jums viss kārtībā?
Ar mani viss ir labi.
Tiešām? Kas tas par klepu?
Ir gada laiks, kad man ir siena drudzis.
-Martā? -Protams.
Paspiedi man roku.
-Tu pastiepi roku. -Tev nevajadzēja paņemt roku.
Es negribēju būt rupjš.
Nu, zini, manuprāt, tas... Klausies.
Ir rupji izstiept roku,
kad tev ir saaukstēšanās vai esi slims.
Tu esi daļa no iekšējā loka.
Kad tu pastiepi roku, man nācās atbildēt,
pastiepjot savu roku un paspiežot tavējo.
Tas ir nepieciešams. Pilnīgi nepieciešams.
Vai tu nesaproti?
-Labi. -Ak vai.
Skaidrs.
-Ak, mīļumiņ. -Vai viss kārtībā? Viss kārtībā.
Prezidenta kungs?
Jūtos nedaudz... Nedaudz vājš.
Izsauciet ārstu.
Lūdzu, vairāk karstu dvieļu, medmāsa.
Dakter, kā viņam klājas?
Prezidenta drudzis neuzrāda atkāpšanās pazīmes.
-Vai darāt visu iespējamo? -Protams. Asins nolaišana, opijs,
un sāksim ar dēlēm.
-Vai ir pietiekami daudz dēļu? -Jā.
-Mēs esam optimistiski noskaņoti. -Paldies.
Sveiki. Sveiki. Kā jums klājas?
-Mīļai. -Marta.
-Sveiks, dakter. Kā viņam klājas? -Jā? Prezidents nejūtas labi.
-Es biju inaugurācijā. -Jā.
-Viņam nebija mēteļa. -Bija tik auksti.
Tas ir neprāts. To var turēt 10 dažādi cilvēki.
-To varēja turēt sieva. -Nē. Viņa ir pārāk liela, lai turētu.
Jebkurš cilvēku būtu paņēmis mēteli.
Vienmēr ņem līdzi. Labāk, lai tas ir, nekā nav.
-Kādi ir trūkumi? -Nav trūkumu.
Manuprāt, bija ļoti egoistiski nevilkt mēteli.
Viņš lielījās. Es paspiedu viņam roku.
Uztraucos, ka man varētu būt tas pats.
Man kaklā kņud.
-Jūs varētu par to parunāt ar savu ārstu. -Esmu tieši blakus ārstam.
-Bet es rūpējos par prezidentu. -Jā, zinu. Es saprotu, ko nozīmē aprūpe.
-Jūs rūpējaties. -Jā.
Kā jau jums pienākas. Es negribu pārtraukt aprūpi.
-Paskatīšos. -Es neskatīšos jums mutē.
-Skaties. -Es neskatos.
Man prātā ir viens pacients. Tas ir šīs valsts vadītājs.
Šobrīd tā nav tieša problēma.
Viņš ir gultā, un tu esi šeit.
Es gatavoju dēles, klausoties viņa elpošanā.
Es uzraugu opija iedarbību.
-Es rūpējos. -Iedod man pus aprūpi.
Tādas lietas nav. Tu nekad neesi nevienu aprūpējis.
Mans brālēns bija slims, un es aiznesu smalkmaizītes.
Es neskatīšos. Es neskatos. Es skatos tev acīs.
Ja skaties acīs,
pavirzies par 8 cm zemāk, un ieraudzīsi muti.
-Tas ir pavisam cits skatiens. Nē. -Paskaties.
Atbilde ir nē. Un tagad, ja atļausi, man jāparūpējas par prezidentu.
Saprotu "parūpēšanos". Ko viņš dara?
-Arī aprūpē. -Es arī aprūpēju.
Vienlaicīga aprūpe?
Jā, mēs esam divi ārstējošie ārsti.
Ļaujiet uzdot jautājumu.
Vai priecājāties, kad dzirdējāt, ka viņš ir slims?
-Nē. Gāju uz baznīcu un raudāju. -Lūdzu.
Ja man būs kā prezidentam,
kā tu par to justos?
-Vai tu būtu prezidents? -Nē.
Pilsēta ir pilna ar slimajiem. Tas ir purvs. Tas ir pretīgi.
Ja es atnāktu uz jūsu biroju, cik jūs prasītu?
Birojs atrodas Baltajā namā, tāpēc tas nav iespējams.
-Kāpēc nevaru jūs satikt Baltajā namā? -Pieņemu pēc pieraksta,
un es pierakstu uz vizīti tikai prezidentu.
Tātad visu dienu neko nedarāt?
Ja es neko nedaru, esmu izdarījis savu darbu.
-Bomzis, kas dzīvo Baltajā namā. -Es neesmu bomzis.
Mēs paredzam problēmas
un novēršam draudus viņa veselībai, pirms tie notiek.
-Tad kāpēc tu viņam neatnesi mēteli? -Lorens, lūdzu.
-Sveiks, dakter, paldies par palīdzību. -Mani tas neuztrauc.
-Jā? Labi. -Mani tas nemaz neuztrauc.
Ak, mīļumiņ.
Nedaudz etiķa...
Atvainojiet, ka traucēju.
Es biju inaugurācijā un paspiedu viņam roku.
Redzi, cik viņš ir slims.
Cik ātri man jātiek pēc ziepēm un ūdens?
-Jums ir 10 sekundes. -Desmit sekundes?
-Tas ir viss? -Jā.
Vienīgā vieta, kur var paspiest kādam roku, ir tualete.
Lai nesaslimtu, visu laiku jāstaigā apkārt ar ūdeni un ziepēm.
-Nē. Šobrīd nekādu ēdienu, lūdzu. -Ko? Kāpēc?
Saaukstēšanās ārstē ar ēšanu, bet drudzis ar badošanos.
Domāju citādi. Saaukstēšanās jāārstē ar badošanos, bet drudzis ar ēšanu.
Nē, otrādi. Vai jūs esat ārsts?
Nē, bet māte vienmēr teica: "Saaukstēšanos badini, drudzi baro."
Patiesībā, kad man bija skarlatīna,
mana māte mani nepārtraukti baroja.
Pieņēmos par 6,8 kg, bet nedēļas laikā kļuva labāk.
-Vai viņa bija ārste? -Nē, viņa audzēja šnaucerus.
-Bet viņa bija pasaulīga. Vai viņa ir ar mums?
Nē, viņa nomira no skarlatīnas, jo vairs nebija nekā, ko ēst.
Badini drudzi, baro saaukstēšanos, tad tu noteikti novecosi.
Nē, badini saaukstēšanos, baro drudzi, nodzīvo līdz 100 gadiem, garantēju.
Varētu būt taisnība. Es domāju, ka ir.
-Nē. -Tas baro drudzi.
Māsu skolā mēs barojām abus.
Arī tas ir nepareizi.
-Baro aukstumu, badini... -Taupi spēkus.
Jebkurā gadījumā, kad badojies, mirsti.
Pabaro drudzi.
Dieva dēļ. Jā, pabaro viņu.
-Lūdzu, pabaro drudzi. -Vai no kūkas kaut kas ir palicis?
-Pabaro vīrieti. -Neteicu, ka viņš nevarēs ēst.
-Jā, uzliec viņam. -Labi.
Vai esi gatavs? Kartupeļu biezenis.
-Labi. -Man vajadzēja uzvilkt mēteli.
Nākamreiz.
-Viņš ir miris. -Ak, mīļais, nē!
-Nē! -Kas tas ir?
-Kāpēc visur ir ēdiens? -Prezidents ieturējās.
Vai nezini pirmo medicīnas likumu? Saaukstēšanos jābaro, drudzis jābadina.
-Es teicu. -Es teicu...
Nevis jārīko ballīte.
Prezidenta iekšas sprāga, un tu viņu pabaroji?
Nu... Cilvēki visu jauc...
Tas ir nekaunīgi. Kas par to ir atbildīgs?
Nāciet pēc viņiem!
Steiks no "Lundy's", prezidenta kungs!
1846. gada nogalē kāda pionieru grupa, kas devās uz Kaliforniju
Džordža Donera vadībā, nokļuva slazdā augstu kalnos
agras un spēcīgas snigšanas dēļ.
Glābēji centās viņus sasniegt, bet pirmā palīdzības vienība ieradās tikai
četrus mēnešus pēc tam, kad ratu vilciens bija iesprostots.
Pārtikai izsīkstot,
grupa ķērās pie radikāliem pasākumiem, lai izdzīvotu.
Un ar radikāliem es domāju kanibālismu.
Un ar kanibālismu domāju, ka viņi viens otru ēda.
Tā bija briesmīga traģēdija tiem, kas gāja bojā,
un tiem, kas izdzīvoja,
ko ir grūti izskaidrot.
Ak dievs!
Donera grupa!
-Viņi ir klāt! -Donera grupa!
-Mēs jūs atradām! -Re, kur viņi ir.
-Sveiki. -Ak, sveiki.
Pārejā sniegs nokusa, tāpēc mēs varējām līdz jums nokļūt.
-Paldies Dievam, ka esat dzīvi. -Priecājamies, ka jūs atradām.
-Jā. Paskat. -Sveiki. Sveiki visiem.
Tas ir jauki no jūsu puses.
-Glābšanas komanda, vai ne? -Grupa.
Tā ir glābšanas grupa.
Es ļoti vēlētos kādu dienu piedalīties glābšanas operācijā
un panākt, ka cilvēki man ir parādā visu atlikušo mūžu tādēļ,
ka esmu viņus izglābis.
Kā tad, kad lauvai izvilka ērkšķi.
Negaidi to no manis.
Jūs labi izskatāties, kungs.
-Jā, jā. Mēs... -Mums viss labi.
-Mums viss labi. Esam dzīvi. -Jā.
Mums klājas tīri labi, ņemot visu vērā.
Ņemot visu vērā, jā. Mēs te izdzīvojam, jā.
Izskaties tikpat vesels kā tad, kad aizbrauci.
-Zini... -Tas ir ļoti jauki.
-Izskaties lieliski. -Tas ir jauks kompliments.
Liels paldies. Tas ir jauki.
Un kur visi ir?
-Kuru tieši tu domā? -Es domāju...
-Labs jautājums. -Nav slikts jautājums.
Tas ir labs jautājums. Tas ir labs jau...
-Kur visi ir? -Tas arī ir tas jautājums.
-Mums ir atbilde. -Ir gan.
-Tas ir vienkārši. -Jā. Viņu te nav.
-Nē. Viņu te nav. -Viņu te nav.
-Es redzu. -Mēs esam šeit.
-Viņu nav. -Jo viņi ir kur?
Jā.
-Nu... -Patiesībā...
Patiesību sakot, viņi aizgāja. Aizgāja.
Ziemas vidū?
Šī pāreja ir pilna ar sniegu.
Es lūdzu viņus neiet,
bet viņi mūs atstāja.
-Jūs nevērsāties cits pret citu? -Nē, turējāmies kopā.
Un neviens nenomira.
-Nē. Neviens nenomira. -Viņi neaizgāja bojā.
Ak dievs, nē. Neviens nesaslima.
-Neviens nenomira. -Neviens.
-Tur neviens negāja bojā. -Nē.
-Un arī neviens negāja bojā. -Tur neviens negāja bojā.
Tur neviens negāja bojā, paldies Dievam.
Un, ja drīkst jautāt, kā jūs izdzīvojāt bez krājumiem?
-Jā. -Jā.
-Šis puisis... -Tad, kad domā, ka viss ir beidzies...
-Viņš ir traks. -Pagaidi.
...ir vēl viens jautājums.
-Vai tas ir labāks jautājums kā pirmais? -Viņš pārspēja pirmo.
-Tas šķiet acīmredzams jautājums. -Tas nepadara to mazāk briesmīgu.
Zinot, cik neticams jautājums tas bija, lai tas būtu pēdējais.
Bet kāda ir atbilde? Kā izdzīvojāt?
-Tas ir vislabākais jautājums. -Bet pēdējais, jo labs.
Un tas ir viegli.
Man ir pārāk sāpīgi par to runāt.
Viņš pavadīja četras dienas teltī un nenāca ārā.
-Tas ir briesmīgi. -Džeikob, kas...
-Nē, tas bija grūti. Viņam viss ir labi. -Kā jūs izdzīvojāt?
-Es atgriezīšos teltī. -Nē, nē!
-Tas jādara. -Nē, nē!
Mana vieta nav... Labi.
-Saņemies. -Atvainojiet, ka jūs uztraucu.
Jāpārtrauc uzdot jautājumus! Tas ir daudz.
-Jūs noteikti esat emocionāli. -Jā, jā.
Nevaru beigt domāt, cik labi jūs izskatāties.
Tas ir ļoti jauki.
Vēlreiz paldies. Ļoti jauki komplimenti.
-Kas tā par smaržu? -Sautējums gatavs.
Nē, nav gan. Nē, nē, nē.
-Nav katla. Novāc katlu. -Ko?
-Bendžamin Doner! -Kas notiek?
Glābšana. Glābšanas komanda.
-Sveiks. Jā. -Bendžamin Doner, jūs izskatāties labi.
-Jā, izskatos labi. -Jūs izskatāties ļoti labi.
Ļoti, ļoti labi.
Jā, svaigs gaiss jebkuru var...
Zini, kas man patīk? Malkas ciršana.
-Dievinu malkas ciršanu. -Kāds viņš ir malkas cirtējs.
Lielisks treniņš.
-Tas viss? Malkas ciršana? -Un pārmērīga masturbācija.
-Ak, jā. -Pārmērīgi, par daudz.
Viņš uzliek teltij auklu. Mēs zinām.
-Signāls. -Mežstrādnieks ir noguris.
Mežstrādnieks "guļ".
Kas ir katlā?
-"Kas ir katlā?" -"Kas ir katlā?"
-Katls. Tas katls. -Šis.
Vēl viens neticams jautājums.
Tas ir ikoniski.
Kā tu to dari?
-Un kāds bija jautājums? -Jā.
"Kas ir katlā?"
Lācis.
Tātad jūs visi esat pārdzīvojuši visu ziemu
ar vienu lāci?
Bet tas lācis bija apēdis cūku, tāpēc tās bija divas ēdienreizes.
-Un zemledus makšķerēšana. -Jā.
-Paldies Dievam par to.
-Kur ir makšķeres? -Nē. Nav makšķeru.
-Kā tas darbojas? -Jāķer ar roku.
-Man nevajag makšķeri. -Ar roku?
Jā, es izlaužos cauri ledum, ielieku ūdenī tārpu,
iegremdēju to un pakustinu,
-zivs piepeld un sagrābj. -Zeme ir sasalusi.
-Kur tu dabū tārpus? -Nu...
-Tas ir interesanti. -Esmu mežcirtējs. Es cērtu kokus.
Šajos kokos ir pilns ar tārpiem.
-Koku tārpi. -Koku tārpi.
Ziniet, tās zivis - tās dievina koku tārpus.
Tām to nekad nevar būt par daudz. Tas ir īsts gardums.
Tātad dabūji tārpus no koka
un ar rokām makšķerēji ar koku tārpiem?
Lielisks kopsavilkums.
Tie ir Stentonu rati. Vai viņi ir klāt?
Jā. Kur viņi ir?
-Stentoni. -Stentoni.
-Tas ir stāsts. -Stentoni.
Tie ir tie, kuri mums nekad vairs nebija jāpiemin.
Tas ir kas tāds, ko negribi dzirdēt.
Elīza, kāpēc tu neizstāsti stāstu?
Bendžamin, tev tas jādara. Es zinu, ka tu to zini.
Agrāk es zināju. Es aizmirsu. Es izstāstīju stāstu ar detaļām.
Es domāju, ka personai, kas bija liecinieks, ir jāpastāsta.
Džordž, kāpēc tu nepadalies ar to, ko tu redzēji tajā dienā?
Es zinu, ka tas ir grūti.
Nesteidzies.
Liels putns nolaidās lejā
un satvēra mazo Jesaju,
septiņus gadus vecu zēnu, un sāka lidot prom.
Un tad Melānija to pamanīja.
Viņa pieķērās Jesajam.
-Nabaga Čārlijs... -Čārlijs.
...Čārlijs satvēra Melāniju,
un tad Jesaja, 10 gadus vecais zēns, satvēra Melāniju, un putns aizlidoja.
Pagaidi, pagaidi.
-Ir divi Jesajas? -Jā, divi Jesajas.
Svarīgi, ka abi Jesajas pazuda tajā dienā ar putnu.
Ja to var saukt par putnu. Tas bija aizvēsturisks dzīvnieks.
Esmu diezgan pārliecināts, ka tas bija dinozaurs.
Vai tev gadījās redzēt milzu putnu
ar četru cilvēku ģimeni debesīs?
Es gribu zināt, kas notika ar Stentoniem,
Taileriem un Edijiem!
Kas, pie velna, notiek?
Mēs pastāstījām, kas notiek.
Kāpēc? Ko tu saki? Tu domā, ka mēs viņus apēdām?
Neko neteicu par cilvēku ēšanu.
-Jā. Kāpēc? -Protams, ka nē.
-Neviens netiktu apēsts. -Kurš tiktu apēsts?
Tas būtu šausmīgi.
Beidz, mēs neesam kanibāli.
-Ak dievs, nē. Tas ir pretīgi. -Mēs neēstu cilvēkus.
Protams, es domāju,
ja nu gadījumā es mežā uzdurtos kanibālu ballītei
un viņi man piedāvātu gabaliņu no mazā pirkstiņa,
es varbūt pieklājības pēc nogaršotu.
-Es pamēģināšu. -Un tajā pašā ballītē,
ja viņi piedāvātu vidēji jēlu sēžamvietas šķēli,
es iekodīšos, tikai lai izrādītu cieņu.
-Tikai manieres. -Jā.
-Vai jūs vispār vēlies tikt glābti? -Nu, nu.
-Atkal. -Vai gribēja?
Vēl viens! Vēl viens!
Tu man uzdevi divus neticamus jautājumus.
-Teicām, ka viss. -Tagad labākais.
-Kā jums patiktu tikt izglābtiem? -Ak, nē.
To vienkārši atmetu, nekas īpašs.
-Uzņemsimies glābšanu. -Kā būtu ar "jā"?
-Dodiet mums brīdi, lai... -Pāris minūtes.
-Mēs palīdzēsim ar tavām mantām. -Nē, nē, nē.
-Tiksim galā. -Labi.
-Ejam. -Sakravāsimies.
Sagatavojiet mūļus.
-Ak dievs. -Ak mans dievs.
Kas tas ir?
Tikai mazie pirkstiņi.
2014. gada 28. augustā
prezidenta Obamas administrāciju satricināja skandāls,
kādu šis amats vēl nebija pieredzējis.
Un kas tad bija šī nopietnā spriestspējas kļūda?
Prezidents Obama uzrunāja žurnālistus, ģērbies smilškrāsas uzvalkā.
Tieši tā, smilškrāsas.
Ne tumši zils, ne pelēks, ne melns, pat ne siļķu asaku krāsā, bet smilškrāsas.
Sekoja mediju ažiotāža, daži apgalvoja, ka Obama ar izvēli ir pārkāpis
kaut kādas prezidenta robežu.
Bet prezidents ceturtdien uzrunāja reportierus,
un viņš bija ģērbies šajā uzvalkā.
Žurnāls TIME to pielīdzināja māksliniekam bez kostīma.
GQ to nosauca par briesmīgu,
"Esquire" - par šausminošu.
Izskatījās, it kā būtu ceļā uz ballīti viesnīcā "Hamptons".
Turpmākajās dienās prezidents Obama uzņēmās vainu par šo fiasko,
un atteicās kādu vainot.
Bet tagad viņš beidzot kādu vaino
un šajā brīdī jūs, iespējams, jau zināt, kuru.
Prezidenta kungs, jums jāpieņem lēmums par samitu.
Manuprāt, tas izskatās lieliski.
Kas tas ir? Tas ir NATO, Turīnā?
Šo vilksim Turīnā.
-Šis ir viss? -Viss.
-Vai drīkstu ko ieteikt? -Droši saki, ko domā.
Paņemiet līdzi rezerves.
-Kāpēc vajadzīgas rezerves? -Tās mēdz nosmērēties.
Es savas nenosmērēju. Zini, kāpēc kaklasaites ir perfektas?
Nē. Kāpēc?
Neēdu zupu vai makaronus, kad man ir kaklasaite.
Jāizdara izvēle. Jūs ņemat zupu vai kaklasaiti. Ne abus.
-Tiešām? -Jā. Jūs ēdat zupu.
Tāpēc kaklasaites ir netīras. Padomājiet par to.
Interesanti. Kā ar atlocīšanu?
Pacelšana uz augšu nedarbojas. Zini, kāpēc? Kas paceļas... krīt uz leju.
Var būt sliktāk.
Tava kaklasaite var nonākt zupā.
-Sabojā kaklasaiti un zupu. -Saprotu.
Esmu eksperts šajā jomā. Lūk, Turīnas grafiks.
-Kas mums te ir? Paskatīsimies. -Kas tas ir?
Tas ir dzēriens.
-Kāds? -Tas ir olbaltumvielu smūtijs.
-Tiešām? -Jā.
-Kā to sauc? -Nezinu.
-Nezinu, kā to sauc. -Nezini?
-Vai tam nav nosaukuma? -"Mango Tango".
"Mango Tango". Jūs dzerat "Mango Tango".
-Tas ir jauki. -Nav jākliedz.
-Vai drīkstu... drīkstu mazliet nogaršot? -Nē, tu nedrīksti nogaršot manu dzērienu.
-Kas par lietu? -Tas nav kaut kas tāds, ko vēlētos.
Jūs lietojat salmiņu. Es malkotu no glāzes.
-Tas būtu sliktāk. -Kā?
Tu pieliec muti pie glāzes. Tavas siekalas nokļūtu dzērienā.
-Neesat no tiem, kas malko? -Nē, es dodu.
Mišela var iemalkot.
Ja Malija un Saša būtu šeit, es viņām iedotu malku. Bet ne tev.
-Kā ar Panetu? Baidenu? -Nē. Nē.
Ir jābūt robežām.
-Tātad ne cilvēki ārpus ģimenes? -Nē.
Arī tu, Baidens, Paneta...
..vecas lūpas.
-Vecas lūpas? -Tas nav ēstgribu rosinoši.
Starp citu, Vecās Lūpas, es gribētu tādu iesauku.
Labi, Vecās Lūpas, atgriezīsimies pie grafika.
-Darīsim to. -Izskatās labi.
-Labi. -Kaut mums būtu vairāk laika Alpos.
Daudz ko varētu darīt. Cilvēki var slēpot, doties pārgājienos.
-Tiešām? Slēpjoat? -Kāpēc tu pieņem, ka es neslēpoju?
-Vai tu slēpo? -Jā.
Tu domā, ka proti slēpot, bet es varbūt nemāku?
Nu... nē.
Kas tev liek domāt, ka es neslēpoju?
-Lerij, vai tas ir tāpēc, ka...? -Nē.
-Vai tas ir tāpēc, ka...? -Nē.
Nē, kungs.
-Tas ir tāpēc, ka esmu no Havaju salām? -Protams.
-Havajieši arī slēpo. Jā. -Havajieši slēpo? Kas to būtu zinājis?
Es zināju.
Vai jūs varētu man izdarīt pakalpojumu, kad būsi Turīnā?
NATO samitā, vēlaties, lai izdaru pakalpojumu?
-Sīkumu. Tas ir nieks. -Kas tas ir?
Pasakiet Dānijas premjerministram, ka sveicinu, tas arī viss.
NATO samitā, kad mēs apspriežam nacionālās drošības jautājumus,
jūs vēlaties, lai saku: "Sveiki, Lerijs sveicināja."
-Tas arī viss. -Kas, tavuprāt, notiks?
Es tikai domāju, kāda varētu būt viņas reakcija.
Zini, kāda būtu viņas reakcija? Domāju, ka viņa teiktu: "Kāds Lerijs?"
Es tā nedomāju.
Jūs neredzējāt mūsu sarunu pirms diviem gadiem.
Vai domā, ka viņa to neaizmirsa?
Es viņu sasmīdināju.
-"Tu esi tik smieklīgs." -Tā viņa teica?
-Tā, jā. -Viņa teica:
-"Tu esi tik smieklīgs." -Lerij.
-Jā. -Es to nedarīšu.
-Vai tu esi traks? -Kas?
Viņa ir premjerministre. Viņa nezina, kas tu esi.
Es atstāju iespaidu.
-Zina. -Nemaz nerunājot par
to lietu "Pasaki, ka sūtu sveicienus". No tā nekas nesanāks.
Izspēlēsim. Esmu samitā.
Tu gribi, lai es eju pie Dānijas premjerministres
un saku: "Vecās Lūpas Lerijs sveicina."
Tad atgriežos un man jāpasaka: "Helle sveicina."
Kas tagad? Nekas nenotiek.
Tagad es uztraucos par attieksmi.
Uztraucies? Ko tas nozīmē?
Tas nozīmē, kā viņa reaģēja?
-Bet... -Vai viņa teica:
-"Lerijs sūta sveicienus"? -Nu, tas ir...
"Pasaki Lerijam, ka es arī sūtu sveicienus."
Par to es nevēlos runāt.
-Atgriezīsimies pie darba. -Protams. Par ko ir runa?
PREZIDENTAM SLEPENI
Tas ir slepens.
-Es neko nestāstīšu. -Kāpēc?
Esmu lielisks noslēpumu glabātājs.
Ziniet, mans brālēns Artūrs bija precēts ar divām.
Viņam bija sieva Ņūhempšīrā, otra Kvīnsā.
Viņš katru otro nedēļas nogali braukāja.
Viņš neko nestāstīja.
Tikai man uzticējās. Neko neteicu.
-Tu to izstāstīji man. -Viņš ir miris.
-Jā, labi. -Esmu tev uzticējis ko ļoti personisku.
Es stāstīju par reizi, kad 12 gadu vecumā piekakāju bikses,
braucot autobusā uz...
Kad tu sāki man to stāstīt – negribēju to dzirdēt toreiz,
negribu arī tagad.
Varat iedomāties, ka tas traumēja.
-Negribu domāt. -Divpadsmit gadus vecs zēns.
Autobusā bija meitenes. Viņi mani sauca par Autiņbiksīšu Deividu.
Tas ir konfidenciāli.
Ir iemesls, kāpēc neieguvi slepenības pielaidi.
-Uzvedība apstiprina, ka tas bija gudri. -Vai tā ir Krievija?
-Lerij... -Ķīna?
-Nē. -Taivāna.
Ak dievs. Taivāna?
Atvainojiet. Pēc 10 minūtēm mums ir preses konference par ISIS.
Labi, sapratu. Viss kārtībā. Man jāpārbauda pāris lietas.
-Tūlīt atgriezīšos. -Protams. Nesteidzies.
Labi, esmu gatavs doties.
Ziniet ko? Man ir ideja, kas jūs varētu interesēt.
Kāda ir ideja?
Domāju, ka jāvelk smilškrāsas uzvalks uz preses konferenci.
-Uz šo preses konferenci? -Jā.
-Kāpēc? -Pirmkārt, tas ir krāšņs uzvalks.
Tāpēc ņemšu līdzi uz Turīnu. Tur ir dienas pasākums.
-Tas ir ārā, neformālāk. -Šī ir Neformālā piektdiena.
Klau, priekšnieks grib uzlaikot bēšo uzvalku.
-Man ļoti patīk šis uzvalks. -Tas ir ideāls. Brīvs stils.
Tas ir apspriežu telpā, nevis Austrumu zālē.
Kur ir kaklasaite?
Paēdīšu pusdienas un tad...
Iešu paņemt zupu. Es iešu paņemt zupu.
-Klausi manam padomam. -Jā.
Gudri. Vēl viens padoms. Maza iesācēja kļūda.
Kad novelc kaklasaiti, jāatver augšdaļa.
-Ak, jāatver augšdaļa, jā. -Izskatīsies foršāk.
Paldies.
-Tas ir lielisks uzvalks. -Ak vai.
-Manuprāt, šis ir īstais gājiens. -Es izmēģināšu.
Vecās Lūpas tevi nepievils.
Tu man pateiksies.
-Ko domā? -Diezgan labi.
Diezgan glīti, labi.
Man jāpiedalās preses konferencē.
-Vai tu esi par to pārliecināts? -Nekad neesmu bijis tik pārliecināts.
Labi. Es atgriezīšos.
Cilvēki par to runās ilgi.
Paldies, ka pievienojāties šajā ievērojamajā ceļojumā,
un daļa no tā pat bija patiesība.
Amerikas progress nekad nav bijis vienmērīgs vai stabils.
Tas ir līkumots, ar pārtraukumiem un straujiem rāvieniem.
Šķiet, ka uz katriem diviem soļiem mēs speram vienu soli atpakaļ.
Un dažkārt, kad esam spēruši vienu no šiem soļiem atpakaļ,
var rasties kārdinājums zaudēt drosmi
vai ļauties cinismam.
Taču šīs valsts vēsturei mūs būtu jāiedvesmo izvēlēties grūtāko ceļu,
palikt uzticīgiem saviem ideāliem
un darīt visu iespējamo, lai panāktu pārmaiņas,
neatkarīgi no tā, vai tas notiek skolās, darbavietās,
apkaimēs vai pilsētās.
Ja tā rīkosimies, esmu pārliecināts,
ka nākamie 250 gadi mūsu amerikāņu eksperimentā
būs labāki par iepriekšējiem.
Lerij?
-Ko tu dari? -Ak, nē, nē, neko.
-Jā, es pazaudēju... Pazaudēju pogu. -Tu tiešām pazaudēji pogu.
-Ko tu darīsi? -Izskatās pēc tās pašas pogas.
-Jā. -Jā.
Džordž Vašington, mums ir tāda pati poga.
-Kāda sakritība, vai ne? -Kāda sakritība.
Labi, tas bija jautri, vai ne?
-Jā, tas bija lieliski. Man patika. -Jā. Ziniet ko?
Aizmirsu sakāmo. Es... es tūlīt atgriezīšos.
-Nedari to. Es zinu, ko tu dari. -Ko? Es neko nedaru.
Tu domā par Vašingtona pogas paņemšanu.
Tas ir mūsu valsts tēvs.
-Beidz. -Labi, es...
It kā es tiešām grasījos paņemt pogu.
-Tu grasījies paņemt pogu. -Es negrasījos.
-Ļaujiet uzdot jautājumu. -Droši.
Teorētiski, kāds uzņem televīzijas šovu, vai ne?
Un visi to ienīst. Necieš.
Par nevarat iziet no mājas, netiekot apvainots.
Vai jūs pamestu valsti?
Es to darītu, ja es būtu tavā vietā.
-Es pateikšu savam draugam. -Dari tā.
Zini ko, 44?
Domāju, ka tas varētu būt skaistas draudzības sākums.
Es tā nedomāju.
Subtitrus tulkoja: Anete Vecvērdiņa-Ūdre