"CHICAGO DAILY TRIBUNE" DEWEY NUAGALI TRUMANĄ
KARAS BAIGTAS! JAV NUGALĖJO!
1945 m. rugpjūčio 14 d. Japonija pasidavė Sąjungininkams
ir Antrasis pasaulinis pagaliau baigėsi.
Amerikiečiai išėjo į gatves švęsti.
Ir ta dvasia buvo įamžinta kultinėje
Alfredo Eisenstaedto nuotraukoje, darytoje žurnalui "LIFE".
Jūreivis su uniforma aistringai bučiuoja slaugę
žmonių pilnos "Times" aikštės viduryje.
Ši nuotrauka tapo Amerikos pasididžiavimo ir triumfo simboliu.
Bet nuotraukos neatskleidžia visos istorijos.
PERGALĖS DIENA!
Karas baigėsi!
-Mes nugalėjom! -Taip, teisingai.
Mums pavyko!
-Pergalė! -Mes laimėjom!
Ne. Patrauk letenas, niekše.
Ne, juk karas baigėsi.
-Ir ką? -Visas karas baigėsi.
-Pasitrauk nuo manęs. -Mes švenčiam.
-Gal tu koks iškrypėlis? -Ne, juk visi bučiuojasi.
-Ne. Tik tu. -Ne tik aš.
Iškrypėlis šūdžius.
-Aš ne iškrypėlis šūdžius. -Aišku, kad taip. Aš užimta.
-Gerai... -Džoni!
Ką? Nereikia Džonio.
-Reikia. -Kas per velnias?
Džoni, ateik.
-Džonis? -Tas išgama kabinėjasi, Agne?
-Taip. -Ne, Džoni.
-Iškrypėlis lindo bučiuotis. -Lindai bučiuotis?
-Visi bučiuojasi. -Ne.
-Atsiprašau. -Džoni, nereikia.
-Tu man trenkei? -Ne, netrenkiau.
-Jis puola jūreivį! -Ne.
-Kabinėjies prie Džonio? -Per Pergalės dieną?
Ne, aš nesikabinėju prie Džonio!
Jis turbūt nacis.
-Ne. -Iškrypėlis nacis.
Nacis? Ne. Džoni, nereikia.
-Nereikia... -Pamokykit jį.
-Ką? Ne. Čiupkit jį!
Ne!
1841 m.
Williamas Henry Harrisonas tapo devintuoju JAV prezidentu.
Nors buvo šalta ir žvarbu,
68-erių prezidentas nevilkėdamas palto pasakė ilgiausią
inauguracinę kalbą JAV istorijoje, trukusią beveik dvi valandas.
Nieko keisto, Harrisonas netrukus susirgo,
o gydytojo priemonės,
gyvačių nuodai, laisvinamieji, dėlės, gyvsidabris ir opiumas
prezidento būklę tik pablogino.
Regis, visi turėjo nuomonę kaip jam padėti,
bet, deja, paklausė to, kuris išmanė mažiausiai.
Sveiki, ponia Harison.
-Labas, Lorensai. Smagu matyt. -Smagu matyt ir jus.
-Pone Prezidente, sveikinu. -Ačiū.
Įsigijau naujo tabako. Ką manot? Kaip kvapas?
-Ne mano. -O aš nieko neužuodžiu.
Yra vyšnių aromatas. Užuodi?
Ne, vyšnių neužuodžiu.
-Nieko? -Tik dūmus.
-Norėčiau paklausti. -Žinoma.
-Kiek indėnų užmušėt? -Asmeniškai?
Kaip užmušėt? Padūrėt ar nušovėt?
Kai kuriuos pašoviau,
kai kurie krito nuo mano kardo.
O kai kurie mirė iš nuobodulio klausydami mano kalbos.
Dabar matau, kodėl taip gerai sutariat.
-Taip. -Labai juokinga.
Nepykit, bet indėnas jus turbūt nuverstų su plunksna.
-Neatrodot labai stiprus. -Nepykit,
bet derėtų pagarbiau.
Jei atvirai, nors ir nesu itin greitas,
bet manęs taip paprastai nenuversi.
Kaip tas posakis apie kanoją...
Apvirsta kanoja, ne prezidentas.
Pastebėjau, jūs be palto. Juk žvarboka.
-Ar jums ne šalta? -Juk graži diena.
-Nemaniau, kad reikia palto. -Tikrai? Jūs prezidentas.
Bet kas palaikytų. Net ponia Harison galėtų.
Ne, ponia Harison palto nelaikys.
Neturėjot patirties su pirmąja ponia.
Nežinau, ar norėčiau. Tiesiog paltą gali palaikyti kas nors.
Nes jau šalta. Nenorim, kad prezidentas skųstųsi,
-kad jam šalta. -Ne, aš sakau tiesą.
-Jaučiuosi visiškai gerai. -Gal jau nebegaišinsiu jūsų.
Jis Prezidentas. Lyg kalbėčiau su gydytoju.
-Ne. -Pakalbi ir eini.
Bet sveikinu. Nekantrauju pradėti dirbti.
Labai ačiū.
Malonu jus matyt.
Pone, viskas gerai?
Taip.
Ar tikrai? Jūs kosėjot?
Tokiu metų laiku mane šiek tiek kamuoja šienligė.
-Kovo mėnesį? -Žinoma.
Jūs paspaudėt man ranką.
-Jūs atkišot ją. -Bet jums nereikėjo spaust.
Nenorėjau būt nemandagus.
Bet man atrodo...
Nemandagu spaust ranką,
kai esat persišaldęs ar sergat.
Jūs priklausot mano aplinkai.
Jei ištiesiat ranką, aš turiu atsakyti
ištiesdamas saviškę ir paspausdamas.
Tai būtina.
Nejau nesuprantat?
-Gerai. -Vaje.
Supratau.
-Mielasis. -Ar viskas gerai?
Pone Prezidente.
Mane apėmė silpnumas.
Kvieskit gydytoją.
Atneškit dar karštų rankšluosčių.
Daktare, kaip jis?
Temperatūra prezidentui nekrenta.
-Ar darot viską, ką galit? -Taip. Nuleidžiu kraują, duodu opiumo.
Netrukus naudosim dėles.
-Ar dėlių turit užtektinai? -Taip.
-Dėl dėlių mes nusiteikę optimistiškai. -Ačiū.
Sveiki. Kaip laikotės?
-Mielasis. -Marta.
-Daktare, kaip jis laikosi? -Prezidentui prastai.
-Buvau inauguracijoje. -Taip.
-Jis nevilkėjo palto. -Buvo šalta.
Juk dešimt žmonių galėjo palaikyt.
-Žmona galėjo palaikyt. -Sakė, kad nelaikys. Jai per žema.
Jam tą paltą galėjo atnešt.
Visada reikia pasiimt. Geriau turėt.
-Juk blogiau nebus. -Aišku.
Žinot, jis pasielgė savanaudiškai nevilkėdamas to palto.
Jis maivėsi. O aš jam ranką spaudžiau.
Bijau, kad užsikrėčiau nuo jo.
Dabar gerklę kutena.
-Pasirodykit pas savo gydytoją. -Aš stoviu šalia gydytojo.
-Bet aš rūpinuosi prezidentu. -Suprantu.
-Jūs prižiūrit jį. -Taip.
Taip ir turi būt. Nenoriu trukdyt.
-Bet tik žvilgtelėt. -Nežiūrėsiu jum į burną.
-Užmeskit akį. -Ne.
Man rūpi tik vienas pacientas - šios šalies vadovas.
Bet šią akimirką nereikia būt su juo.
Jis lovoje, o jūs čia.
Ruošiu dėles ir klausau jo kvėpavimo.
Stebiu opiumo poveikį.
-Prižiūriu. -Užmeskit pusę žvilgsnio.
Taip neįmanoma. Nesuprantat, ką reiškia prižiūrėti.
Mano pusbrolis sirgo ir aš atnešiau jam keksiukų.
Nežiūrėsiu. Nežiūriu. Aš žiūriu jums į akis.
Jei žiūrit į akis,
tai pažiūrėkit žemiau ir pamatysit gerklę.
-Ten reikia kitaip žiūrėt. -Pažiūrėkit.
Sakau, ne. Atleiskit, turiu eit pas prezidentą.
Gerai, jūs prižiūrit. O jis ką daro?
-Irgi prižiūri. -Aš irgi prižiūriu.
Prižiūrit abu vienu metu?
Taip, mes abu prižiūrintys gydytojai.
Noriu paklaust.
Ar slapčia džiaugėtės išgirdęs, kad jis susirgo?
-Ne. Aš verkiau bažnyčioje. -Na, jau.
Jei man bus kaip prezidentui
po kelių dienų, kaip jausitės?
-Ar jūs būsit prezidentas? -Ne.
Mieste pilna sergančiųjų. Kaip pelkė. Šlykštu.
Jei ateičiau pas jus pasirodyt, kiek man kainuotų?
Aš dirbu Baltuosiuose rūmuose. Tad ateiti negalit.
-Kodėl negaliu pasirodyt čia? -Aš gydau tik privačiai
ir priimu tik prezidentą.
Tai visą dieną nieko neveikiat?
Jei nieko neveikiu, vadinasi, darbą padariau.
-Jūs kaip benamis Baltuosiuose rūmuose. -Aš ne benamis.
Mes numatom bėdas
ir neleidžiam pakenkti jo sveikatai užbėgdami joms už akių.
-Tai kodėl neatnešėt jam palto? -Lorensai, prašau.
-Daktare, ačiū už pagalbą. -Aš dėl to nepergyvenu.
-Tikrai? -Nė kiek nepergyvenu.
Mielasis.
Šiek tiek acto...
Atleiskit. Atsiprašau, kad trukdau.
Buvau inauguracijoje ir paspaudžiau jam ranką.
Matot, kaip jis serga.
Kaip greit turiu nusiplaut muilu?
-Per dešimt sekundžių. -Dešimt?
-Taip greit? -Taip.
Vadinasi, spaust ranką galima tik tualete.
Turi vaikščiot su vandens kibiru ir muilu, kad nesusirgtum.
-Šįkart jokio valgio. -Ką? Kodėl?
Kai šalta, maitini, o kai karščiuoja, marini badu.
Prieštarauju. Šaltį marini, o karštį maitini.
Ne, atvirkščiai. Ar jūs daktaras?
Be, bet mama sakydavo: "Šaltį marink, karštį maitink."
Kai man buvo raudonoji karštinė,
mama mane nuolat maitino.
Priaugau 7 kilogramus, bet per savaitę pasveikau.
-Jūsų mama buvo gydytoja? -Ne, ji veisė šnaucerius.
-Bet ji buvo sumani. -Ji dar su mumis?
Ne, mirė nuo raudonosios karštinės, nes nebebuvo ko valgyt.
Karštį marink, šaltį maitink, žilos senatvės taip sulauk.
Ne. Šaltį marinsi, karštį maitinsi, šimto metų tikrai sulauksi.
Man atrodo, jis teisus.
-Ne. -Karštį maitink.
Slaugos mokykloj maitinom abu.
Irgi negerai.
-Maitint šaltį, marint... -Taupykit jėgas.
Jei badauji, tai ir miršti.
Karštį reikia maitint.
Dėl Dievo meilės, pamaitinkit jį.
-Maitinkit karštį. -Gal liko šokoladinio torto?
-Duokit žmogui pavalgyt. -Nesakiau, kad valgyt nebegalima.
-Atneškit jam lėkštę. -Gerai.
Jūs pasirengęs? Truputį bulvių košės.
-Skanu. -Reikėjo apsivilkt paltą.
Kitąsyk.
-Jis mirė. -Mielasis! Ne!
-Ne! -Kas čia dabar?
-Kodėl čia pilna maisto? -Prezidentas valgė.
Ar nežinai pagr. taisyklės medicinoje? Šaltį maitink, karštį marink?
-Sakiau. -Aš sakiau...
O ne šventę daryt.
Prezidentui plyšo žarnos, o jūs maitinat jį?
Žmonės susimaišė...
Skandalas. Kas už tai atsakingas?
Tik pažiūrėkit!
Didkepsnis iš Landžio, p. Prezidente!
1846 m. pab. grupė į Kaliforniją keliaujančių naujakurių
vedamų George'o Donnerio, įstrigo aukštai kalnuose
dėl ankstyvo gausaus snygio.
Gelbėtojai bandė juos pasiekti, bet pirmoji pagalba atvyko
tik po keturių mėnesių.
Maistas ėjo į pabaigą,
o grupei teko imtis drastiškų priemonių, kad išgyventų.
Turiu galvoje kanibalizmą.
Kanibalizmas reiškia, kad valgė vienas kitą.
Tai buvo siaubinga tragedija žuvusiems,
o tiems, kas liko gyvi...
Sunku paaiškint.
O Dieve.
Donerio grupė!
-Jie čia! -Donerio grupė!
-Mes jus radom! -Štai jie.
-Sveiki. -Labas.
Sniegas pagaliau ištirpo perėjoje ir galėjom jus pasiekt.
-Ačiū Dievui, jūs gyvi. -Kaip džiaugiamės, kad radom jus.
-Tik pažiūrėkit. -Sveiki, visi.
Kokie jūs rūpestingi.
-Pagalba, ar ne? -Grupė.
Gelbėtojų grupė.
Norėčiau pats būti gelbėjimo grupėje kada nors.
Kad žmonės man liktų skolingi visą gyvenimą už tai,
kad juos išgelbėjau.
Ištraukėm dyglį liūtui iš letenos.
Iš manęs to nesitikėkit.
Puikiai atrodot, pone.
-Taip. -Mums viskas gerai.
-Mes gyvi. -Taip.
Neblogai laikotės, žinant, kas nutiko.
Taip, žinant, kas nutiko. Mes čia bandėm išgyvent.
Atrodai tvirtas kaip tądien, kai išvykai iš Solt Leik Sičio.
-Na... -Kaip malonu.
-Atrodai puikiai. -Labai malonus komplimentas.
Labai ačiū. Kaip miela.
Kur visi?
-Ką jūs turit galvoja? -Na...
-Geras klausimas. -Tikrai neblogas.
-Klausimas geras. -Taip.
-Kur visi? -Tikrai geras klausimas.
-Mes turim atsakymą. -Taip.
-Jis paprastas. -Taip. Jie ne čia.
Taip, jie ne čia.
-Matau. -Mes čia.
-O jie - ne. -Tai kur jie?
Taip...
-Na... -Jei atvirai...
Jei atvirai, jie išėjo.
Pačiame žiemos viduryje?
Perėja pilna sniego.
Meldžiau jų neiti.
Bet jie išėjo ir paliko mus čia vargti vienus.
-Ir neatsigręžėt vienas prieš kitą? -Ne, likom vieningi.
Ir niekas nemirė.
-Niekas nemirė. -Jie čia nepražuvo.
Dieve, tikrai ne. Niekas net neapsirgo.
Niekas nemirė.
-Niekas nemirė ten. -Ne.
-Ir niekas nemirė ten. -Niekas nemirė ten.
Niekas ten nemirė. Ir ačiū Dievui.
O tai kaip tada ištvėrėt neturėdami atsargų?
Taip.
-Tas vyrukas... -Jau atrodo, nieko nebeklaus.
-Kaip pamišęs. -Palaukit.
Vėl su klausimais.
-Ar šitas klausimas geresnis už pirmą? -Jis pranoko pirmą.
-Atrodo, klausimas akivaizdus. -Bet ne ką mažiau puikus.
Žinant, koks jis neįtikėtinas, tegu jis būna paskutinis.
Bet koks atsakymas? Kaip jūs išgyvenot?
-Čia pats geriausias klausimas. -Bet paskutinis. Dėl to toks geras.
Ir lengvas.
Man per daug skaudu leistis į smulkmenas.
Šis žmogelis sėdėjo palapinėj neišeidamas keturias dienas.
-Kaip baisu. -Džeikobai...
-Buvo sunku. Bet jam viskas gerai. -Kaip dar išgyvenot?
-Grįžtu į palapinę. -Ne!
-Privalau. -Ne!
Man čia ne... Gerai.
-Susiimk. -Atsiprašau, kad suerzinau.
Užteks tų klausimų! Viso to ir taip daug.
-Suprantu, kad jaudinatės. -Taip.
Bet vis tiek stebiuosi, kaip gerai atrodot.
Labai malonu.
Ačiū dar sykį. Labai malonūs komplimentai.
-Koks čia kvapas? -Troškinys paruoštas.
Ne. Neparuoštas.
-Mesk tą puodą. -Ką?
-Bendžaminas Doneris! -Kas dedasi?
Gelbėjimo grupė.
-A, taip. -Bendžaminai, atrodot puikiai.
-Taip. -Labai puikiai.
Tikrai labai puikiai.
Čia turbūt tas grynas oras.
Žinot, ką mėgstu? Kirst medžius.
-Mėgstu kirst medžius. -Jis puikus medkirtys.
Puiki mankšta.
-Ir viskas? Medžių kirtimas? -Ir perteklinė masturbacija.
-Taip. -Tikrai perteklinė. Per daug.
Kai užsiriša palapinę, tada jau žinom.
-Taip, signalas. -Medkirtys pavargęs.
Medkirtys "miega".
Kas puode?
-Puode? -Vėl šitas.
Dar vienas neįtikėtinas klausimas.
Legendinis.
Kaip tu sugebi?
-Koks buvo klausimas? -Aha.
"Kas puode?"
Meška.
Tai išgyvenot visą žiemą
iš vieno lokio?
Bet lokys buvo suėdęs kiaulę. Tai čia dviguba porcija.
-Ir poledinė žūklė. -Taip.
-Ačiū Dievui už ją.
-O kur meškerės? -Neturim.
-Tai kaip jums pavyko? -Sugavom plikom rankom.
-Kam ta meškerė? -Rankom?
Taip, pramušu ledą ir parodau slieką.
Pakišu po ledu, papurtau,
-atplaukia žuvis ir sugaunu. -Bet žemė užšalusi.
-Iš kur gavai sliekų? -Na...
Aš medkirtys. Kertu medžius.
O medžiuose pilna sliekų.
Medžių sliekų.
O žuvys dievina medžių sliekus.
Neatsivalgo. Joms ten delikatesas.
Tai medyje radot sliekų
ir žvejojot plikom rankom su tais medžių sliekais?
Puikiai apibendrino.
Ten Stantonų vežimas. Jie čia?
Aha, kur jie?
Stantonai.
-Ten tokia istorija. -Stantonai.
Apie juos sutarėm nekalbėt.
Jūs nenorėtumėt išgirst.
Elaiza, papasakok.
Bendžaminai, žinau, kad tu gerai prisimeni.
Prisiminiau. Bet pamiršau. O tau papasakojau smulkiai.
Manau, turi pasakot tas, kuris viską matė.
Džordžai, papasakok, ką matei tą dieną.
Žinau, kad sunku.
Neskubėk.
Didžiulis paukštis smigo žemyn,
pačiupo mažąjį Aizėjų,
septynmetį, ir pradėjo kilti.
Pamatė Melanė.
Ji įsikibo į Aizėjų.
-O vargšas Čarlis... -Čarlis.
Čarlis įsikibo į Melanę.
O Aizėjus, dešimtmetis, įsikibo į Melanę, o paukštis nuskrido.
Palauk.
-Tai buvo du Aizėjai? -Taip.
Svarbiausia, kad abu dingo su tuo paukščiu.
Nežinau, ar vadint paukščiu. Priešistorinis gyvūnas.
Man atrodo, ten buvo dinozauras.
Gal matėt danguje didžiulį paukštį,
nešantį keturių asmenų šeimą?
Noriu žinot, kas nutiko Stantonams,
Taileriams ir Edžiams.
Kas čia dedasi?
Juk sakėm, kas dedasi.
Kodėl? Ką jūs norit pasakyt? Gal manot, kad suvalgėm juos?
Nieko nesakiau apie žmonių valgymą.
-Aišku. Kodėl turėtum sakyt? -Suprantama.
-Niekas ir nevalgė nieko. -Kas gali valgyt?
Būtų siaubinga.
Mes juk ne kanibalai.
-Aišku, ne. Šlykštu. -Žmonių nevalgytume.
Aišku,
jei miške pamatyčiau kanibalų puotą,
o jie man pasiūlytų gardų pirštelį,
gal ir atsikąsčiau iš mandagumo.
-Paragaučiau vieną. -Ir jei toje pačioje puotoje
man pasiūlytų vidutiniškai pakeptą sėdmens gabalėlį,
atsikąsčiau iš pagarbos.
-Tiesiog iš mandagumo. -Taip.
O jūs išvis norit būt išgelbėti?
-Vėl. -Jis?
Dar vieną.
Uždavei man du neįtikėtinus klausimus.
-Sakėm, kad gana. -O dabar kito geriausią.
-"Ar norit būt išgelbėti?" -Ne.
Užklausė kaip niekur nieko.
-Norim būt išgelbėti. -Tikrai taip.
-Duokit mums... -Porą minučių.
-Padėsim susirinkt daiktus. -Nereikia.
-Mes patys. -Gerai.
-Eime. -Susikraukim daiktus.
Paruoškim asilus.
-Dievuliau. -Viešpatie.
Kas čia?
Tik mažieji piršteliai.
2014 m. rugpjūčio 28 d.
Prezidento Obamos administraciją
sukrėtė dar neregėtas skandalas.
Ir kas gi per klaida buvo padaryta?
Prezidentas Obama į žurnalistus kreipėsi su šviesiai rudu kostiumu.
Taip, šviesiai rudu.
Ne tamsiai mėlyną, ne pilką, ne juodą, ne eglutės rašto, o šviesiai rudą.
Kilo žiniasklaidos ažiotažas, o kai kurie teigė, kad Obama pamynė
kažkokias prezidentines ribas savo mados pasirinkimu.
Bet ketvirtadienį prezidentas į žurnalistus kreipėsi
vilkėdamas šviesiai rudą kostiumą.
TIME žurnalas jį prilygino "atlikėjui be kostiumo",
GQ pavadino "siaubingu",
"Esquire" - "baidykle".
Jis atrodė kaip pakeliui į vakarėlį Hamptonuose.
Po kelių dienų Prezidentas Obama prisiėmė kaltę už šią nesėkmę,
nenorėdamas kišti kitų po ratais.
Bet dabar jis pagaliau pakiš kai ką po ratais.
Manau, žinote, ką.
Pone Prezidente, štai kostiumai NATO suvažiavimui.
Manau, tiks šitas.
Kas čia? Variantai NATO Turine?
Turine vilkėsim štai ką.
-Šitą? -Taip.
-Ar galiu pasiūlyt? -Prašom.
Imkit dar kaklaraiščių.
-O kam jų dar? -Nes tepasi.
Aš kaklaraiščių netepu. Žinai, kodėl jie be dėmelės?
Ne. Kodėl?
Ryšėdamas kaklaraištį nevalgau sriubos ir makaronų.
Turi pasirinkt. Sriuba arba kaklaraištis. O ne abu.
-Tikrai? -Taip. Tu valgai sriubą.
Dėl to tavo kaklaraiščiai dėmėti. Pagalvok apie tai.
Įdomu. O jei užsimesčiau?
Nepadės. Žinai, kodėl? Jei užsimeti, gali nukrist.
Ir bus dar blogiau.
Kaklaraištis gali atsidurt sriuboje.
-Sugadins kaklaraištį ir sriubą. -Aišku.
Jūs tikras ekspertas. Štai Turino darbotvarkė.
-Ką čia turim? Parodyk. -Kas čia?
Gėrimas.
-Koks? -Baltymų glotnutis.
-Tikrai? -Taip.
-Kaip vadinasi? -Nežinau.
-Nežinau pavadinimo. -Nežinot?
-Nejau neturi pavadinimo? -"Mango Tango".
Jūs geriat "Mango Tango".
-Neblogai. -Nebūtina rėkaut.
-Galiu paragaut mažą gurkšnelį? -Negali.
-Kodėl ne? -Tiesiog nenoriu.
Jūs geriat su šiaudeliu. Aš gurkštelėčiau iš stiklinės.
-Būtų dar blogiau. -Kodėl?
Priglaudi lūpas prie stiklo. Tavo seilių pateks į gėrimą.
-Tai neduodat gurkštelėt? -Duodu.
Mišelė gali gurkštelėt.
Jei čia būtų Malija ir Saša, joms irgi duočiau. Bet ne tau.
-O Panetas? Baidenas? -Ne.
Reikia turėti ribas.
-Tai ne artimiesiems neduodat? -Ne.
Be to, tavo, Baideno, Panetos...
Jūsų senos lūpos.
-Senos lūpos? -Taip. Gadina apetitą.
Sena lūpa. Galėtų būt gera pravardė.
Gerai, Sena lūpa, grįžtam prie tvarkaraščio.
-Gerai. -Čia viskas puiku.
-Gerai. -Norėčiau daugiau laiko Alpėse.
Galėtume nuveikt tiek visko. Paslidinėt, pasivaikščiot.
-Jūs slidinėjat? Rimtai? -Kodėl manei, kad neslidinėju?
-O tu slidinėji? -Taip.
Manai, tu gali slidinėt, o aš ne?
Na, ne.
Kodėl tu pagalvojai, kad aš neslidinėju?
-Lari, ar dėl to?... -Ne.
-Ar dėl to... -Ne.
Tikrai ne.
-Nes aš iš Havajų? -Žinoma.
-Havajiečiai irgi slidinėja. -Tikrai? Kas galėjo pamanyt.
Aš.
Gal padarytumėt man paslaugą, kai būsite Turine?
Tu nori, kad padaryčiau tau paslaugą NATO suvažiavime?
-Mažytę. -Kokią?
Perduokit Danijos premjerei mano linkėjimus.
NATO suvažiavime, kai aptarinėsim nac. saugumo bėdas,
tu nori, kad pasakyčiau: "Laris siunčia linkėjimus."
-Taip. -Ir ko tu tikiesi?
Man įdomu jos reakcija.
Žinai, kokia bus jos reakcija? "Koks Laris?"
Nemanau.
Nematėt mūsų pokalbio prieš dvejus metus.
Manai, ji prisimins kaip ir tu?
Aš ją prajuokinau.
-"Jūs toks juokingas." -Ji taip ir pasakė?
-Taip. -Ji sakė:
-"Jūs toks juokingas." -Lari.
-Ką? -Aš to nedarysiu.
-Išprotėjai gal? -Kodėl?
Ji premjerė. Tikrai nežino, kas tu toks.
Aš palikau įspūdį.
-Ji žino. -Be to,
kai perduodi linkėjimus, nieko iš to nebūna.
Pagalvokim. Aš NATO suvažiavime.
Tu nori, kad prieičiau prie ministrės ir sakyčiau:
"Laris sena lūpa siunčia linkėjimus."
Tada grįžęs turiu pasakyt, kad Helė irgi siunčia linkėjimus.
Kas toliau? Nieko.
Toliau aš pagaunu nuotaiką.
Pagauni? Ką tai reiškia?
Reiškia, kaip ji reagavo?
Ar ji sakė:
"Laris perduoda linkėjimus?"
"Perduok Lariui mano linkėjimus."
Nenoriu apie tai kalbėt.
-Einam dirbt. -Gerai. O čia kas?
PREZIDENTUI. ĮSLAPTINTA
Įslaptinta.
-Nesakysiu tau. -Kodėl?
Aš puikiai moku laikyt paslaptis.
Mano pusbrolis Artūras praktikavo daugpatystę.
Turėjo vieną žmoną N. Hampšyre, o kitą Kvynse.
Kursavo kas antrą savaitgalį.
Niekam nesakė.
Žinojau tik aš. Bet niekam nesakiau.
-Pasakei man. -Jis jau miręs.
-Aišku. -Jum patikėjau daug jautrios informacijos.
Pasakojau, kad pridėjau į kelnes būdamas 12 m.,
kai autobusu važiavau...
Kai pradėjai pasakot, nenorėjau girdėt tada,
nenoriu ir dabar.
Įsivaizduokit, kokia trauma man buvo.
-Nenoriu įsivaizduot. -12 m. berniukui.
Autobuse buvo mergaičių. Paskui vadino mane pampersu.
Tai slapta informacija.
Ne veltui, tau nesuteiktas leidimas dirbti su įslaptinta informacija.
-Tavo elgesys tik patvirtina. -Rusija?
-Lari. -Kinija?
-Ne. -Taivanas.
O Dieve, Taivanas?
Atleiskit. Po 10 min. spaudos konferencija dėl ISIS.
Gerai. Man reikia sutvarkyt kelis dalykus.
-Tuoj ateisiu. -Neskubėkit.
Gerai, aš pasirengęs.
Žinot, ką? Turiu idėją, kuri jus sudomins.
Kokią idėją?
Apsivilkit rudą kostiumą į spaudos konferenciją.
-Į spaudos konferenciją? -Taip.
-Kodėl? -Nes jis labai gražus.
Aš jį imu į Turiną. Dienos renginiui.
-Lauke, kiek laisvesnė aplinka. -Laisvas penktadienis.
Bosas nori pasimatuot šviesiai rudą kostiumą.
-Man jis patinka. -Tobulai tiks. Neformaliai.
Konferencijų salėj, ne Rytiniam kambary.
Kur tavo kaklaraištis?
Eisiu pietaut.
Ir valgysiu sriubos.
-Paklausei mano patarimo. -Taip.
Sumanu. Paskutinis patarimas. Naujoko klaida.
Nusirišus kaklaraištį reikia atsisegt sagą.
-A, taip. -Šauniau atrodysi.
Ačiū.
-Tikrai puikus kostiumas. -Vaje.
-Manau, puikus sprendimas. -Pasimatuosiu.
Sena lūpa jūsų nenuvils.
Dar padėkosit man.
-Ką manai? -Neblogai.
Tikrai neblogai.
Eime. Laukia spaudos konferencija.
-Tu įsitikinęs? -Dėl nieko nebuvau labiau įsitikinęs.
Gerai. Tuoj grįšiu.
Žmonės apie tai kalbės dar ilgai.
Ačiū, kad su mumis drauge leidotės į šią nuostabią kelionę,
kur tam tikri dalykai net buvo tiesa.
Amerikos pažanga niekada nebuvo sklandi ir pastovi.
Ji vinguriuoja ir šuoliuoja.
Kartais atrodo, kad po dviejų žingsnių į priekį žengiame vieną atgal.
O kartais, po to žingsnio atgal,
kyla pagunda nebesistengti
ar pasiduoti cinizmui.
Bet šios šalies istorija turi įkvėpti žengti sunkesniu keliu,
likti ištikimiems savo idealams
ir daryti viską, ką galim, kad sulauktume pokyčių
mūsų mokykloje, darbo vietose,
kvartaluose ir miestuose.
Jei taip darysim, tai tikiu,
kad kitus 250 metų šis amerikietiškas eksperimentas
bus geresnis nei iki šiol.
Lari.
-Ką veiki? -Nieko.
-Pamečiau sagą. -Tikrai.
-Ką darysi? -Tokia pati kaip čia.
Taip.
Džordas Vašingtonas ir aš turim tokią pačią sagą.
-Koks sutapimas. -Tikrai.
Ką gi, buvo smagu.
-Taip, man patiko. -Žinai, ką?
Pamiršau scenarijų. Tuoj grįšiu.
-Nereikia. Žinau, ką darysi. -Ką? Nieko nedarysiu.
Tu nori paimt Vašingtono sagą.
Čia mūsų šalies tėvas.
-Eime. -Gerai.
Nebūčiau ėmęs tos sagos.
-Būtum. -Ne.
-Galiu paklaust? -Taip.
Sakykim, teoriškai, kas nors sukurtų tą serialą.
Ir jis visiems siaubingai nepatiktų.
Tiesiog įžeidinėtų gatvėje, negalėtum net iš namų išeit.
Ar išvyktum iš šalies?
Tavim dėtas išvykčiau.
-Pasakysiu draugui. -Pasakyk.
Žinai ką, 44-asis?
Čia gali būti gražios draugystės pradžia.
Nemanau.
Vertė: Ramūnas Bakšys